Патриша Уилсън
В плен на страстта

Превод от английски: Константин Савов, 1994

chitanka.info

Първа глава

— Вече привършваме! Подай ми, ако обичаш, и последната завеса, Дора — каза Ейприл Стюарт от върха на високата стълба и се наведе, за да я поеме от приятелката си.

— За бога, внимавай! Нямам никакво желание да те карам в болницата.

— Не изпадай в паника! Не се качвам за първи път на стълба.

Ейприл бързо се справи със завесата. Оставаше й само да сложи всичко на мястото му и готово. Беше освежила и украсила цялата къща. Не й стигаха парите за по-сериозен ремонт, но и така стана добре. Прозорците изглеждаха прекрасно, а канапетата и креслата бяха станали като нови в пъстрите си тапицерии.

Фактът, че е останала почти без пари, не я тревожеше особено. Макар и „козметичен“, ремонтът бе понадхвърлил финансовите й възможности, но нейната майка заслужаваше сватбен подарък. Щеше да й е приятно, като се върне.

— Чудесно! — възхити се Дора, когато Ейприл благополучно стъпи на пода и се огледа доволно. — О, да можех и аз да си го позволя!

— Бих искала всеки да можеше. Но времената са трудни и хората нямат излишни пари. Последното, за което биха ги похарчили, е да наемат дизайнер по вътрешно обзавеждане. От седмици никой не ме е потърсил. Имам една поръчка за следващия месец и това е всичко.

— Ти плати ремонта, нали? — попита Дора, докато отиваха към кухнята да пият кафе.

— Това е моят сватбен подарък за мама — отвърна Ейприл. — Тя го заслужава.

— Е, наистина ще я изненадаш. Сватбеният подарък е страхотен. Сега ще минеш на принудителна диета известно време и ще компенсираш разходите.

Ейприл трябваше да признае, че възнамеряваше да направи точно това. Ремонтът на къщата погълна почти всичките й спестявания, но тя не съжаляваше. Знаеше, че на майка й никак нямаше да й е лесно да свикне с новата си роля и затова реши да я зарадва. Не че беше направила несполучлив избор. Едуин Бъртън беше любезен, забавен, очарователен и майка й беше влюбена в него като ученичка. Но щастието им не беше пълно. Ейприл много добре знаеше кой създава неприятностите — Гейл Бъртън, седемнайсетгодишната дъщеря на Едуин. Тя мразеше всичко и всички и вечно беше намръщена като буреносен облак. Не можеше да понася и новата съпруга на баща си, а самата Ейприл пък яростно ненавиждаше.

— Само след седмица ще си имаш сестричка… Тя май друго не знае, освен да злобее — подхвърли приятелката й.

— Мама да му мисли — поправи я Ейприл. — Слава богу, аз си имам собствено жилище.

— Но все пак ще трябва да наминаваш от време на време. Майка ти беше свикнала често да се отбиваш при нея. Ако престанеш да я посещаваш, ще си помисли, че не одобряваш Едуин.

— Няма да си го помисли. Нещата не могат да си останат постарому. На Гейл няма да й е приятно, ако зачестя с гостуванията. Трябва да мине известно време, докато се сближат с мама. А след това може да приеме и мен. — Личеше, че Ейприл се мъчи думите й да прозвучат спокойно. — Във всеки случай ще се махна оттук за няколко седмици. Мисля, че от всички Гейл мрази най-много мен. Ако изчезна за малко, тя ще престане да се чувства като външен човек и ще се успокои.

— Ами! Някой трябва да й даде да разбере — измърмори Дора. — Та тя е на седемнайсет години и би трябвало да знае как да се държи. Както и да е, аз мислех, че си се разорила, а ти отиваш на екскурзия. Къде?

— В Гърция — отвърна Ейприл и си пое дълбоко въздух, за да се подготви за истеричния порой от упреци, който очакваше. И той не закъсня.

— В Гърция! Да не е заради онзи грък, Ейприл? Та той е ужасен и изобщо не е за теб. Такива като него само гледат как да съблазнят някое момиче и после не ги интересува какво…

— Пийт е много приятен! — прекъсна я Ейприл. — Познаваме се отдавна, още от колежа.

— Името му е Петрос! Няма нужда да го преиначаваш, за да щадиш нежния ми слух. Не забравяй, че и аз съм го виждала. Казва се Петрос Константинидис и е грък до мозъка на костите, а ти знаеш що за стока са гърците!

— И те са хора като всички останали — някои са почтени, други — не. Нямам основания да се съмнявам в него. Беше много забавен, а и никога не ми е бил нещо повече от приятел. Защо да не посетя острова, на който живее? И за да се успокоиш, ще ти кажа, че не той ме покани, а майка му. Така че няма да сме сами. Цялото му семейство ще бъде там, както и строгият му по-голям брат. Просто ще се възползвам от поканата и ще направя едно хубаво пътешествие. Майка му ми е изпратила и самолетен билет.

— Само за отиване, нали? Усещам нещо гнило!

— Не позна! Билетът е за отиване и връщане. Ще видиш, след две седмици ще се завърна благополучно и…

— Но, Ейприл! Защо мислиш, че тези хора са искрени? Може би ти си просто една досада за тях. — Дора не си падаше по приключенията и поведението на Ейприл често я изумяваше.

— Той ми е казвал за майка си, че е много мила жена, а това си личи и от писмото. Сестра му Марика била весело и жизнерадостно момиче. Доколкото разбрах, единственият с тежък характер там е по-големият му брат, но той непрекъснато е зает и рядко остава на острова.

— Защо вярваш на всичко това! — В гласа на Дора прозвуча тревога. — Нищо чудно да те похитят и да зачернят живота ти.

— Глупости! Само мога да почернея от слънцето — засмя се Ейприл и започна да подрежда стаята. — Заминавам след няколко дни. Ще остана там две седмици. Ще ти изпратя картичка.

— А какво мисли майка ти?

— Знае всичко. Дадох й да прочете писмото. Не искам да й се мотая тук, когато се върне от медения си месец.

— Сигурна съм, че тя ще се тревожи за теб!

— О, ти не познаваш мама — усмихна се Ейприл.

— Тя веднага позвъни на госпожа Константинидис уж да й благодари за поканата, а всъщност за да се увери, че няма от какво да се страхува. Мисля, че чутото напълно я задоволи.

— Според мен е опасно. Правиш всичко това заради Гейл, нали?

— До известна степен е така…

— О, Ейприл, имам лошото предчувствие, че горчиво ще съжаляваш! Та ти въобще не ги познаваш. Дори Петрос да ти е направил добро впечатление, откъде можеш да си сигурна в него? А другите пък изобщо не си ги виждала!

Наистина мога да съжалявам, помисли по-късно Ейприл, когато се готвеше да си ляга в малкия апартамент. Но пък така й се искаше да попътува! Бяха се запознали с Петрос Константинидис преди три години. Той следваше в Англия, в колеж, близо до нейния. Беше й допаднал най-много от цялата компания, в която се движеше. Известно време си писаха, но постепенно престанаха, както често се случва с приятели. Тя обаче бе запазила добри спомени от приятелството им. Как можеше да забрави лъчезарната му усмивка и чувството му за хумор!

Сега Ейприл работеше като дизайнер по вътрешно обзавеждане на свободна практика. Бизнесът й вървеше добре. Клиентите й оставаха доволни от нея и не пропускаха да я препоръчат на свои познати. Но сега, когато дори и по-заможните усещаха последиците от рецесията, малцина можеха да си позволят дизайнерски услуги.

Бе решила да замине на това пътешествие, за да премисли всичко на спокойствие, а и за да даде възможност на майка си да се сближи с Гейл. Пък и не виждаше нищо опасно — нали поканата беше от госпожа Константинидис! А имаше пълно доверие и на Петрос. Той толкова й беше разказвал за своя дом, за семейството си. Докато го слушаше, Ейприл си представяше слънчевия остров, синьо-зеленото море, белите къщи с червени покриви. Замечтаният й поглед радваше Петрос и той неведнъж я беше канил да посети страната му, но тя не беше и помисляла за това, докато не получи писмото.

„Семейството ми с нетърпение очаква да се запознае с момичето, което беше толкова мило с мен в Англия. Моля те да приемеш изпратения от майка ми билет като израз на моята благодарност. Надявам се да приемеш поканата ни и да прекараш приятно у нас. Всъщност нужна ми е твоята помощ и съм сигурен, че няма да ми я откажеш. Ако се колебаеш дали си струва да изоставиш работата си, знай, че имам нужда от теб. Но предпочитам да не ти кажа за какво става дума, докато не пристигнеш.

Петрос“

Ейприл не виждаше нищо смущаващо в поканата. Тази Дора, с нейните подозрения! Какво лошо има в това да отиде на гости на приятел, па макар и в Гърция, още повече, че той се нуждае от помощта й. Все пак един вътрешен глас й нашепваше да внимава, но тя не се вслуша в него.

А и тази покана дойде тъкмо навреме. Положението бе започнало да става тревожно. Ако бизнесът й не потръгнеше, щеше да се наложи сериозно да се замисли дали да не се заеме с нещо друго. Отгоре на всичко и деликатното положение на майка й, след като се бе омъжила повторно след дългите години на вдовство. Гейл Бъртън, доведената й дъщеря, беше против този брак още от самото начало. Не можеше да я разбере. Собствената й майка бе изоставила нея и баща й преди много време. Но момичето явно не можеше да понесе раздялата със стария им дом, а може би ревнуваше и баща си, защото се държеше много враждебно с тях.

— Дай й малко време, Ейприл — беше казала Синтия Стюарт — вече Бъртън. — Скоро ще започнем да се разбираме чудесно.

По време на сватбената церемония Гейл не престана да гледа намръщено, а когато заминаваха за Испания да прекарат медения си месец, плака. Явно бе мислила, че ще я вземат със себе си. Бе отблъснала предложението на Ейприл да дойде в апартамента й и отиде при приятели. Това своенравно момиче щеше да създава много проблеми.

Поканата за Гърция дойде като манна небесна, защото Ейприл не би могла да си позволи почивка на собствени разноски. А това беше и чудесно извинение да остави новото семейство само да се справя с трудностите. Така й се искаше всички около нея да бъдат щастливи! Затова беше изразходвала толкова пари от скромните си спестявания специално за стаята на Гейл. Затова трябваше да забрави и за лошите предчувствия на Дора.

Когато слезе от самолета в Атина, Ейприл беше развълнувана, но не и уплашена. Слънцето ярко грееше, а из въздуха витаеше нещо, което събуди приключенския й дух. Тя се огледа наоколо. Скоро щеше да види Петрос да й се усмихва весело, както само той можеше.

Погледът й зашари из морето от нетърпеливи посрещачи. В Англия Петрос изпъкваше на фона на другите хора — беше висок, мургав, с типично гръцки черти. Сега нямаше да й е лесно да го разпознае — тук почти всички изглеждаха така. Но сигурно той щеше да я забележи пръв. Просто трябваше да прояви малко търпение.

Скоро Ейприл с изненада установи, че чете собственото си име. Недалеч някакъв човек държеше табела, на която с черни букви беше изписано „Госпожица Стюарт“. Такъв си беше Петрос. Сега вероятно се крие зад някой ъгъл и я наблюдава. Всеки момент щеше да изскочи отнякъде, защото той не можеше дълго да сдържа чувствата си. Докато си пробиваше път, Ейприл мислеше единствено за Петрос и не забелязваше как всички мъже я следят с възхитени погледи.

Друг един мъж, застанал настрани, неспокойно запристъпва от крак на крак, когато я забеляза. Бе разбрал, че това е англичанката, която очаква, още преди Ейприл да се насочи към онзи с табелата. Сред пристигащите нямаше друга като нея, така че не можеше да я сбърка. Намръщи се и сви ядно юмруци. Не си я беше представял такава, но понякога красотата е измамна, а и нали именно блясъкът й беше завъртял главата на Петрос.

Нямаше хищна физиономия, напротив — нещо невинно прозираше в израза на лицето й. Очите й бяха удивително ясни и светли, но не можеха да го заблудят. Не приличаше на делова жена и той предположи, че Петрос е излъгал и за това. Дългата й кестенява коса падаше на вълни върху раменете, а крехката й фигура я правеше да изглежда почти като малко момиче. Тя имаше най-прекрасната кожа от всички жени, които познаваше — гладка, бяла, с лек оттенък на праскова. Съвсем малко червило върху изящните устни и само лек грим — сякаш с това искаше да подчертае невинността си. Това го подразни. Не беше много умно да прекалява с ролята си на светица. Не можеше да се прави на свенлива ученичка след всичко преживяно с Петрос.

„Тя наистина играе хладнокръвно, не може да й се отрече. Но тепърва ще й се налага да проявява самообладание“ — помисли си той със задоволство и присви очи. Когато тръгна към нея, висок, внушителен, всяващ респект, дори и онези, които не го познаваха, се отдръпваха, за да му направят път. От няколко места чу да шепнат името му: „Константинидис“. Но това не го зарадва. Напротив, би предпочел да не се набива толкова в очите на хората, но нямаше кой друг да свърши тази гадна работа вместо него и като никога трябваше да действа сам. Не искаше да тръгнат слухове и мълвата да стигне до острова. Петрос не биваше да узнае, че това момиче е пристигнало — повече нямаше да я види.

Ейприл забеляза, че мъжът се приближава към нея, и тръпка на безпокойство премина по тялото й. Думите на Дора нахлуха в съзнанието й и тя упрекна наум Петрос, че толкова се бави. А мъжът не отделяше очи от Ейприл и нищо не можеше да му попречи да стигне до нея. Ако някой искаше да я отвлече, той сигурно щеше да го направи след миг.

Човекът, който държеше табелата, беше изчезнал, без Ейприл да забележи. Това я разтревожи още повече. Обърна се с надежда, че и другият мъж ще е изчезнал, но той продължаваше заплашително да напредва и в следващия момент застана пред нея. Тя вдигна глава и срещна тъмните му като въглен очи. Лицето му сякаш бе издялано от камък. Почувства как погледът му я пронизва. Хладната красота на това лице беше някак плашеща като на статуя, която изведнъж е оживяла.

Ейприл го гледаше като хипнотизирана и когато мъжът заговори, дъхът й секна. И въпреки че имаше толкова много хора наоколо, тя никак не се чувстваше спокойна. Усещаше, че този човек я мрази, без изобщо да я познава.

— Госпожица Стюарт? — попита той и в гласа му прозвучаха метални нотки.

— Да — успя да промълви тя, докато се мъчеше да открие с очи човека с табелата. Явно Петрос го беше изпратил, но къде се губеше самият той. Това вече не приличаше на шега.

— Последвайте ме, ако обичате — проговори отново високият непознат пред нея.

Тя го погледна за миг и продължи да търси сред тълпата лицето на приятеля си, сякаш от това зависеше животът й. Какво да прави? „За нищо на света не мърдам оттук!“ — реши Ейприл.

— Не, благодаря, ще ме посрещнат. — С тези думи тя се надяваше да се отърве от него, макар че той едва ли беше от хората, които заговарят някого без причина. Личеше си, че е състоятелен. А и беше забелязала как особено го гледат хората. Наполовина с уважение, наполовина със страхопочитание.

— Аз съм този, който трябва да ви посрещне, госпожице Стюарт. Виждам, че вече сте взела багажа си.

Тя държеше два малки куфара в ръце, а по-големия беше оставила на земята. Мъжът посегна да ги вземе, но Ейприл го изпревари.

— Ще ме оставите ли на мира? Един приятел ще ме посрещне, така че нямам нужда от помощта ви.

— Предполагам, че сте очаквала да ви посрещне брат ми, госпожице. За съжаление той в момента е зает. Ето защо му предложих аз да ви заведа до острова.

— Вие сте братът на Пийт? — Ейприл не можеше да повярва на ушите си. Петрос беше весел, любезен, приветлив и не чак толкова едър. А този тук беше самата противоположност — висок, силен, широкоплещест, а суровото му лице едва ли някога се озаряваше от усмивка.

— Аз съм Михалис Константинидис, госпожице Стюарт, и ще се радвам, ако по-бързо осъзнаете този факт. Нямам нито време, нито желание да стоя в тази блъсканица. Колата ми е отвън.

— А кой беше човекът с табелата? — попита Ейприл все още невярващо.

— Носач. Трябваше по някакъв начин да ви открия. — Той я погледна с раздразнение. — Оказа се обаче, че не е било нужно — никой не би ви сбъркал с гъркиня. Сега може ли да тръгваме?

Въпреки че Петрос й беше разказвал за брат си, явно не й беше казал всичко. Беше й направило впечатление само с каква почит говори за него. А може би всички гърци хранят особена почит към по-големите си братя? Ами ако този е някой самозванец, който е научил името й, като го е видял написано на табелата? Мрачните предположения на Дора отново я завладяха.

— Можете ли да докажете самоличността си? — Ейприл едва успя да събере сили, за да го произнесе с достойнство.

Мъжът я погледна учудено и преди още тя да се опомни, той безцеремонно сграбчи един носач за ръкава и грубо го попита:

— Знаеш ли поне малко английски?

— Да, господине.

— Тогава кажи кой съм аз!

— Вие сте… Вие сте господин Константинидис — започна да заеква човечецът от уплаха. — Собственик сте на параходно дружество и…

— Стига. Останалото не е важно.

След като освободи носача, той се обърна към Ейприл, без да обръща внимание на слисания израз на лицето й:

— Това достатъчно ли е за вас, госпожице, или искате още доказателства?

Ейприл леко се изчерви. Не от срам, от гняв. Какво искаше да й докаже този високомерен грък — колко е всесилен ли? Яд я беше и на Петрос. Той не беше споменавал за никакво параходно дружество. От него знаеше само, че семейството му е заможно, но не и богато. А съдейки по отношението на брат му към носача, Ейприл си направи извода, че сигурно се разпореждат със съдбите на много хора.

— Ще дойда с вас — тихо каза тя. — Очаквах Пийт да ме посрещне. Надявам се разбирате, че трябваше да бъда предпазлива.

— Предполагам, че винаги сте предпазлива, госпожице Стюарт — язвително подхвърли той, после пое малките й куфари с едната ръка, а с другата щракна с пръсти. Отнякъде веднага дотича друг уплашен носач, който помъкна по-тежкия куфар. Явно мъжът искаше едната му ръка да е свободна, за да държи Ейприл близо до себе си. Сякаш с железни клещи той я сграбчи за лакътя и всичките й страхове се върнаха.

— Скоро ли ще стигнем при Пийт? — попита тя, останала почти без дъх да бърза след него. Все още не можеше да повярва, че не сънува, но всичко изглеждаше ужасяващо реално.

— Надявам се да не съм направил някоя досадна грешка, госпожице — изръмжа той. — Брат ми се казва Петрос. Мислите ли, че говорим за едно и също лице?

— В Англия го наричах Пийт. Той казваше, че това му харесва. — Сарказмът му започваше да я дразни и на нея страшно й се прииска да измъкне ръката си от желязната му хватка.

— Сигурно е така — измърмори мъжът сякаш на себе си. — Брат ми винаги е бил изключително толерантен.

„За разлика от теб“ — помисли си Ейприл ядосана. Ако всички от семейството бяха като по-големия брат, щеше да поеме по обратния път още на следващия ден.

Колата му беше точно пред входа на летището и Ейприл с облекчение се качи в нея, доволна, че най-сетне се е освободила от силната му ръка. Автомобилът беше точно такъв, какъвто можеше да се очаква за човек като този — голяма луксозна лимузина. В Англия Петрос беше имал малка спортна кола и затова Ейприл не беше си и представяла, че ще я посрещнат с огромен мерцедес.

Тя хвърли последен безнадежден поглед към летището. Ами ако всички бяха такива и само Петрос правеше изключение? Вкъщи се подчиняваме на големия ми брат, смеейки се й беше казал той. Тя обаче не виждаше нищо смешно точно в този момент.

Петрос й беше казал също така, че семейният бизнес се ръководи от брат му, а той самият е нещо като момче за всичко. Да, това Ейприл можеше да си представи. Но пък какъв бизнес! Никога не си беше и помисляла, че може да са собственици на цяло параходно дружество. Дори една-единствена рибарска лодка да притежаваха, Ейприл пак щеше да е впечатлена.

— Далеч ли е островът? — Тя се постара въпросът й да прозвучи хладно, защото не искаше този арогантен мъж да разбере, че се страхува от него.

— Не е далеч — лаконично отвърна той. — Първо обаче трябва да стигнем до морето.

— Много добре ми е известно, че островите са заобиколени от вода — рязко каза Ейприл. — Учила съм география. Знам какво е и полуостров например…

— Благодаря, но можете да ми обясните какво е полуостров някой друг път, когато няма какво да правим — саркастично я прекъсна той. — Глупаво би било да изчерпваме всички възможни теми за разговор още отсега.

Ейприл го погледна с омраза, но когато погледът й попадна върху ръцете му на волана, тя се изненада колко дълги и изящни са пръстите му. Докато го разглеждаше тайно, той се обърна към нея:

— Как е малкото ви име?

— Петрос не може да не ви го е споменавал.

— И да ми го е казвал, не съм обърнал внимание. Трудно помня имена. Да продължавам да ви наричам госпожица Стюарт, така ли? — малко нагло попита той.

— Ейприл.

— Така ли се казвате? Ейприл? — Името й явно го заинтригува. — Това е английското наименование на най-хубавия пролетен месец. Тогава ли сте родена?

— Родена съм през декември. Явно снегът е бил омръзнал на майка ми и затова ме е нарекла с това име. — Тя се зарадва на собствения си сарказъм, но той като че ли изобщо не го забеляза.

— На колко години сте?

— На двадесет и четири. Вие май не знаете много за мен, господин Константинидис?

— Така е. Рядко съм си вкъщи и не съм имал възможност да науча повече. Занимавате се със свой собствен бизнес, нали?

— Предполагам обаче, че няма да е задълго — изпусна се Ейприл, без да иска. — Малко хора ползват дизайнерски услуги при промяна на интериора.

— Така, значи пребоядисвате вътрешността на къщите? — презрително подхвърли той.

— Не можем всички да сме собственици на параходни дружества, господин Константинидис. Правя това, което умея.

— Сигурно амбициите ви се простират и по-надалеч? — процеди през зъби мъжът до нея.

Ейприл вече не можеше да сдържа гнева си:

— Какво точно искате да кажете с това? Нямате никакви основания да подозирате, че съм дошла тук с долни намерения.

— Защо да ви подозирам, госпожице Стюарт? Знам само, че сте приятелка на брат ми и че той е убедил майка ми да ви покани да ни гостувате. Явно двамата с него наистина добре сте се забавлявали в Англия.

Само тонът, с който каза всичко това, беше достатъчен, за да я засегне. Той смяташе, че те с Петрос са били любовници, и така си обясняваше желанието на брат си да я види отново. Лицето й пламна. Дали и майка им мисли така? Как изобщо можеше да им хрумне подобно нещо? Петрос никога не си го беше и помислял, иначе Ейприл на минутата щеше да престане да изпитва приятелски чувства към него. Какво даваше право на този човек да се бърка в личния й живот? Тя не го познаваше, но вече го ненавиждаше.

— Пийт ми е само приятел и нищо повече — промълви Ейприл.

— Сигурен съм, че е така. Той безкрайно много ще се зарадва, като ви види.

Продължиха пътя си в мълчание. Атина остана някъде назад и Ейприл си помисли, че пътуването им продължава вече прекалено дълго — това отново пробуди страховете й. Нямаше никаква представа накъде се бяха отправили, беше загубила всякаква ориентация. Гърция има толкова много острови, а Ейприл не знаеше към кой точно са тръгнали.

— Смрачава се вече — престраши се тя да наруши тишината.

— Навсякъде по света слънцето залязва. Защо не взехте по-ранен самолет?

— Имах много работа — обясни тя. Беше се върнала в къщата на майка си, за да дооправи всичко. Затова й се наложи да пътува с по-късен полет, отколкото бе възнамерявала. — Освен това не очаквах, че островът е толкова далеч от Атина. Ще стигнем ли преди съвсем да се стъмни?

— Мисля, че не. Но това няма значение. Ще видите Петрос на светлината на лампите — много ще е романтично.

Последните му ехидни думи я накараха да замълчи. Няма никакъв смисъл да обяснява на този нагъл грък как стоят нещата! А пейзажът ставаше все по-див и пустинен. Скоро обаче долови мирис на море и дори чу шума на вълните — това я поуспокои. През отворения прозорец на колата нахлуваше и възбуждащият аромат на билки и бор. Ейприл се взря в сгъстяващия се мрак. Недалеч пред тях се издигаха планини и скоро пътят започна да криволичи. Вероятно приближаваха пристанището, където акостира фериботът за острова? Дори може би той е собственост на Михалис Константинидис?

Неочаквано шосето свърши и фаровете осветиха висока метална порта, вградена в масивна каменна стена. Мъжът натисна някакво копче на таблото пред себе си и портата се отвори и ги пропусна. После се захлопна със зловеща обреченост след тях.

Движеха се по тясна алея в частно имение. Миризмата на бор стана особено силна. Пътят минаваше през борова гора, която на светлината на фаровете изглеждаше страшна и тайнствена. Ужасът отново скова Ейприл. Тя се насили да си припомни всичко, което беше видяла и чула от пристигането си на летището досега, но не забеляза нищо нередно. Онзи носач съвсем недвусмислено беше потвърдил, че мъжът до нея се казва Константинидис. Освен ако не му бяха платили, за да каже точно това…

— Къде се намираме? — Тя не можеше повече да мълчи и знаеше, че е издала уплахата си.

— Почти стигнахме — спокойно отвърна той. — След завоя ще се покаже и къщата.

— Каква къща?! Няма ли да ходим на острова? Петрос тук ли е?

— Не, госпожице Стюарт. Това е моят дом — думите му прозвучаха злокобно и Ейприл се взря в мъжа до себе си. Лицето му изразяваше жестока непоколебимост и самодоволство.

— Тук ли… Тук ли ще трябва да прекараме нощта? — попита плахо тя.

— Без съмнение, да — грубо отговори той.

Те завиха и Ейприл видя къщата — висока, бяла, с осветени прозорци. Пред входа също светеха лампи. Явно в къщата живееха и други хора, защото все някой бе запалил осветлението, докато Михалис Константинидис е отсъствал. Поне нямаше да е сама с него!

Паркът наоколо се простираше до самия ръб на стръмния скалист бряг. Планините сега изглеждаха по-близо и заедно с боровата гора обграждаха къщата от всички страни. Ейприл почувства, че я грози опасност, но здравият разум й подсказваше, че няма да й се случи нищо лошо. Макар и противен, Михалис Константинидис все пак не беше злодей.

— Петрос ще дойде ли тук?

— Той е на острова и няма да мърда оттам, ако има ум в главата — ледено отговори Михалис.

— Утре ли ще ме заведете на острова? Казахте, че тук само ще прекараме нощта…

— Много нощи ще прекарате тук, госпожице Стюарт.

— Не разбирам…

— Тогава ще ви обясня, госпожице. Изобщо няма да ходите на острова. Изобщо няма да се срещате с брат ми. Къщата ми е на километри от най-близкото населено място. Тя е уединена, изолирана, непристъпна като крепост. Тя ми дава сигурността, от която се нуждая. Малцина знаят за съществуването й. Вие ще останете в тази къща, докато аз реша да ви пусна. Всеки опит за бягство е обречен на неуспех. Портата затваря единствения път навън. Тя е снабдена с алармена инсталация, също както и каменната ограда. Може да решите да се спуснете по скалата до морето, но предупреждавам ви, ще се удавите, преди да стигнете Атина.

— Шегувате се, нали? — Ръцете на Ейприл затрепериха и тя ги стисна здраво. — За какво ви е да правите всичко това?

— Правя го, защото брат ми се е забъркал с една авантюристка. А той принадлежи към рода Константинидис. Бракът му е уреден и вие никога повече няма да го видите. Няма да ви позволя да се върнете в Англия, защото сигурно и оттам ще се свържете с него. Той няма да научи, че сте пристигнала — просто не сте удържала на обещанието си. Аз съм отговорен за семейството си и няма да допусна някаква алчна интригантка да отмъкне брат ми и да провали плановете ми. Ще останете тук, докато приключим с годежа и подготвим сватбата му. Уверявам ви, след това той бързо ще ви забрави.

Втора глава

Веднага щом Михалис спря колата пред входа на къщата, Ейприл скочи и хукна да бяга. Не можеше да повярва, че всичко това се случва с нея. Откъде си беше втълпил Михалис всички тези глупости за тях с Петрос? Трябва да беше луд! През целия си живот Ейприл никога не се беше страхувала повече. Тичаше бързо, но скоро осъзна неприятната истина. Наоколо цареше пустош и непрогледен мрак. Портата се беше заключила автоматично след тях, но и без това Ейприл не би могла да намери пътя до нея в тази тъмнина. Чантата й беше останала в колата, а в нея бяха билетът й за връщане, паспортът й и малкото пари, които беше взела със себе си. Не можеше да се раздели и с куфарите си. Тя спря, обърна се и с ужас установи, че пробяганото разстояние всъщност никак не е голямо, а беше тичала колкото й държат краката. Можеше да види как Михалис Константинидис изважда куфарите й от колата и ги оставя на стъпалата пред къщата. Отчаяното й бягство сякаш изобщо не му беше направило впечатление.

В този момент входната врата се отвори и на прага се появи възрастен мъж, който изглеждаше прекалено стар и немощен, за да вдъхва страх. Може би той щеше да й помогне? Сигурно щеше да се ужаси, когато чуеше как иска да постъпи с нея този ненормален тип.

Тя се втурна с всички сили обратно. През това време Михалис не си беше направил труда поне да се огледа къде е отишла пленницата му. Това я вбеси. Явно беше толкова сигурен в себе си, че се смяташе за пълен господар на положението.

Останала без дъх, Ейприл стигна най-накрая до къщата. Михалис я погледна пренебрежително и продължи да говори със стареца.

— Помогнете ми! Моля ви, помогнете ми! — прекъсна разговора им Ейприл. — Този човек ме отвлече…

Тя гледаше развълнувано стареца право в очите, като очакваше той незабавно да реагира на отчаяната й молба. Лицето му обаче изразяваше пълно недоумение. Михалис му каза нещо на гръцки, той кимна, изгледа удивено младата жена, взе куфарите й и влезе в къщата.

— Георгиос не говори друг език освен гръцки, госпожице. Трудно ще ви бъде да го спечелите като съюзник, освен ако не решите да му обясните положението си с жестове. Но дори и тогава може да не ви вземе на сериозно.

Михалис Константинидис явно се забавляваше и подигравателната усмивка не слизаше от лицето му.

— Какво му казахте преди малко? — настървено го попита Ейприл.

— Силната ви възбуда естествено го учуди. Казах му, че искате чаша чай. Обясних му, че англичаните не издържат дълго без тази напитка.

Сега тя разбра защо Георгиос я изгледа така особено. Явно си имаше работа с хитър и безскрупулен човек. Михалис чисто и просто я беше изкарал луда.

— Не си мислете, че ще се измъкнете безнаказано след всичко това! — разгневи се Ейприл. — Няма да бъда ваша пленница задълго. Още на разсъмване изчезвам оттук.

— Поне сте достатъчно разумна, за да разберете, че е безсмислено да предприемате опити за бягство през нощта — похвали я Михалис. — Вече си представях как на сутринта ви намирам окъсана и изнемощяла нейде из гората.

Значи той спокойно щеше да заспи, знаейки, че навън една беззащитна жена се лута безпомощно в мрака на нощта!

— Върнах се, защото си забравих чантата — отвърна му високомерно Ейприл. — Идиотската ви порта изобщо не ще ме спре — мога да се катеря като котка.

— Не се ли казва „като маймуна“? Но както и да е, заповядайте вътре. Ако сериозно възнамерявате утре да стигнете до Атина, ще трябва добре да се наспите — и той с учтив жест й подаде чантата. Ейприл я грабна и се отправи към къщата, преди Михалис отново да стисне лакътя й в желязната си хватка.

— А сега наистина бих желала чаша чай, ако не възразявате — помоли Ейприл.

Хрумна й нещо. Ако Георгиос има съпруга, дали тя няма да говори английски…

— Георгиос вече приготвя чая, госпожице Стюарт. Като свърши, ще отнесе багажа ви в определената за вас стая. Ще имате време да разопаковате вещите си, докато София приготви вечерята. „Благодаря“ на гръцки е „ефкаристо“. Запомнете тази дума, ако искате да направите добро впечатление. София също не говори вашия език.

Всичко ли беше предвидил Михалис? Всичко ли беше пресметнал? Не, той не можеше да знае, че изобщо не я е уплашил, а само я е разгневил и може би не предполага, че тя умее да се бори и никога не се е предавала. Може да се катери, да плува, така че ще успее да избяга. И ще отиде право в полицията. Не, това е глупаво. Михалис е богат, известен и влиятелен. В полицията едва ли някой говори английски и той ще ги залъже с някоя достоверна измишльотина. Разбира се, че ще повярват на него, а не на нея. Дори може да я арестуват, което ще е добре дошло за похитителя й. По-разумно ще е да отиде в британското посолство, оттам ще й помогнат да се върне в родината си. И тогава ще разкаже историята си на вестникарите.

За момент Ейприл възвърна увереността си, но веднага се сети за майка си и отново се разстрои. Как ли ще се чувства тя, когато научи какво е преживяла дъщеря й? Сигурно ще се самообвини, че не е проверила всичко както трябва, и към многобройните й грижи ще се прибави още една.

Ейприл така се беше замислила, че съвсем забрави закъде е тръгнала. Отново усети силната ръка на Михалис да хваща нейната и го чу да казва:

— Не вярвам Георгиос да сервира чая в кухнята, така че нека влезем в гостната, госпожице Стюарт.

Едва сега Ейприл забеляза, че цялата трепери от преживяния стрес. Беше изтощена и физически, и психически и повече не можеше да потиска умората си. Краката едва я държаха и когато Михалис я покани да седне, тя се строполи безжизнено в красивото, тапицирано с брокат, канапе.

А стаята, в която я бяха въвели, беше фантастична. Ейприл не се беше замисляла как ли ще изглежда къщата отвътре. След като се посъвзе обаче, тя се огледа и се видя обградена от безценни съкровища. Обстановката беше много изискана. Този човек трябва да беше ограбил някоя художествена галерия или най-малкото я беше купил и беше пренесъл експонатите в дома си. Нищо чудно, че е монтирал алармени инсталации из цялото имение.

Белите стени бяха идеален фон за поставените в позлатени рамки картини на Коро, Дега, Мане, Каналето. Мебелировката представляваше смесица от стилове, които обаче умело бяха съчетани в невероятна композиция. Лъснатият до блясък паркет бе застлан с китайски килими, а в ъгъла стоеше черен шкаф със снежнобели дръжки по вратите от китайски порцелан. При други обстоятелства Ейприл от все сърце би пожелала да остане тук дори само за да се полюбува на обстановката.

Тя тъкмо пресмяташе наум колко ли е струвало цялото това обзавеждане на собственика, когато Георгиос влезе с чая. Той се усмихна разбиращо и сложи таблата подчертано близо до Ейприл. Сигурно си мислеше, че тя ще се нахвърли на чая като обезумяла. Беше повярвал на господаря си и явно му беше безпрекословно предан. Така че от него едва ли можеше да се очаква помощ.

Ейприл не искаше да го разочарова и веднага посегна да си налее чай, но ръцете й така трепереха, че се отказа. Щом Георгиос излезе, Михалис отново заговори с плътния си глас, който толкова я плашеше:

— Госпожице, тук сте в пълна безопасност. Уверявам ви, че нищо лошо няма да ви се случи.

— Нима има нещо по-лошо от това, което вече ми се случи?!

— Да, понастоящем сте пленница, признавам го, но като оставим това настрана, тук ще се грижат добре за вас. Къщата е уединена, но затова пък е луксозно обзаведена.

— Отвличането е сериозно престъпление и не можем току-така да го „оставим настрана“ — с възмущение отбеляза Ейприл. — А за всяко престъпление е предвидено и наказание, което ще ви сполети много скоро.

— Едва ли ще ме сполети, преди да уредя годежа на Петрос. След това всичко ще си дойде на мястото.

— Вие ще сложите всичко на мястото му, така ли? Не само че ме отвлякохте, а искате насила да ожените и брат си, против собствената му воля.

— Защо мислите, че знаете всичко, госпожице Стюарт? Всичко това ви го е наговорил Петрос през страстните нощи, когато сте били заедно. Добре познавам брат си. Той ви е казал точно толкова, колкото е сметнал за нужно и нито дума повече. Мога да си представя какви ги е дрънкал в леглото.

Ейприл неудържимо се изчерви. Единственото същество, което споделяше леглото й, беше нейното старо плюшено мече. А Михалис Константинидис говореше за нея като за някаква прочута прелъстителка.

— В думите ви няма и капчица истина! Въобразявате си всякакви глупости, като явно изхождате от собствения си опит. С Петрос бяхме само приятели.

От презрителния му поглед обаче разбра, че с това си поведение само повече ще го ядоса и затова опита друга тактика:

— Ясно ми е, че сте много богат. Но това не ви дава право да отвличате хора. Петрос може и да не разбере, че съм пристигнала, но в Англия аз имам семейство. Близките ми сигурно ще се зачудят какво става с мен и ще се обърнат към полицията.

— Защо им е да се обръщат към полицията? Те знаят, че сте на гости у свой приятел. Между другото, казахте ли им на кой остров живее той?

— Да! — Ейприл се надяваше отговорът й да прозвучи категорично и да не издаде незнанието си. Сигурно обаче смущението й по някакъв начин си беше проличало, защото Михалис се наведе напред на стола си, втренчи черните си очи в нея и я запита:

— И как се казва този остров, госпожице?

Като не получи никакъв отговор, той се засмя саркастично и самодоволно.

— Около Гърция има страшно много острови. Този, за който говорим, е частен и принадлежи на семейството ми — обясни Михалис. — Докато вездесъщата полиция претърси по-големите острови, Петрос ще е сгоден, а вие благополучно ще сте се завърнала в родината си.

— Но майка ви ще иска да узнае защо не съм пристигнала — тържествуващо извика Ейприл. — Тя лесно може да провери дали съм долетяла от Англия.

— Ще й кажа, че просто сте решила да останете в Атина. Тази ваша постъпка сигурно ще я засегне, но мисля, че ще преживее обидата.

— Моята майка обаче няма да можете да заблудите — прекъсна го Ейприл. — Тя ще очаква да й се обадя. Където и да отида, аз винаги й пращам картички.

— Липсата на картичка едва ли ще я разстрои много. В края на краищата, островът може да е толкова далеч от цивилизацията, че на него изобщо да няма поща. А преди да се обезпокои сериозно за вас, вие вече ще сте на път към къщи.

След кратка пауза Михалис кимна към чая и рече:

— Защо не пиете? Не искам Георгиос да си помисли, че е неспособен да задоволява прищевките ви — ще се засегне. Те двамата със София ще ви обслужват по време на престоя ви тук.

Ейприл направи нов опит да си налее чай, но ръцете й трепереха още по-силно отпреди. Михалис внезапно стана от мястото си, приближи се и без да обръща внимание на уплахата в очите й, взе чайника и напълни чашата й, като прибави и малко мляко.

Ейприл не очакваше такова внимание от негова страна и се обърка. Освен това отблизо той изглеждаше опасно привлекателен и ухаеше приятно — това вся допълнителен смут в душата й, но й вдъхна и смелост. Може би Михалис само се правеше на гаден и отвратителен тип? Дали да не опита да му обясни всичко?

— Трябва да разберете — започна тя тихо, — че ние с Пийт никога не сме били нищо повече от приятели. Освен това се виждахме съвсем кратко време.

— И мислите, че това ви извинява — стрелна я той с поглед и гневно присви очи. — Петрос е съвсем нормален мъж и с външност като вашата е било съвсем лесно да го съблазните — още първата нощ той е бил ваш.

— Ако е било така, не сме ли и двамата еднакво виновни? Защо обвинявате само мен? — Точно това Ейприл не биваше да казва, но тя просто не можеше да понася да я дискриминират като жена.

— Разбира се, че не извинявам и него — изскърца със зъби Михалис. — Той знае, че ме е ядосал, и още дълго ще продължи да изпитва гнева ми на гърба си. Но той ми е брат, а вие не сте ми никаква, за мен вие сте… никоя.

— Благодаря ви за оценката! — обиди се Ейприл, бутна чашата си и скочи. — Естествено, че имате право на собствено мнение, но в случая не сте прав. Вие ме отвлякохте и скоро целият свят ще научи какъв злодей сте. Тогава ще видите коя съм! Веднъж да се измъкна оттук…

— Това няма да стане скоро — прекъсна я той.

— Напротив, още утре сутринта ще стане — отсече Ейприл. — А сега повикайте слугата си да ме заведе до стаята ми, освен ако не възнамерявате да ме заключите в подземието.

— Казах ви вече, че ще се погрижим да се чувствате удобно — гневно й отвърна Михалис от другия край на стаята.

— Не, чувствам се като затворничка — възрази Ейприл, — макар че от двама ни, вие повече заслужавате да ви затворят. Не зная дали сте го правил и преди, но сега наистина вършите престъпление. Когато се измъкна оттук, името ви ще се появи на първите страници на всички английски вестници!

— Вестникарите няма да се заинтересуват от историята ви — ехидно отбеляза Михалис. — Не може да се получи сензация от преживелиците на такива дребни риби като вас.

— А какво ще кажете за корабните магнати — те достатъчно едри риби ли са? Колкото по-високо си се качил, толкова по-тежко падаш. — Ейприл изправи гордо глава и напусна стаята. „Ако Георгиос не се появи начаса — помисли си тя, — ще претърся цялата къща, но ще намеря багажа си. И дано никога повече да не видя този Михалис Константинидис!“.

Но в следващия момент очите й срещнаха неговите. Той я гледаше отвисоко с неприкрито раздразнение.

— Не се плашете, госпожице Стюарт, нямам намерение да ви убивам. Георгиос сигурно помага в кухнята, така че аз ще ви покажа стаята.

Как можеше този човек така да се преструва! Ту беше безскрупулен престъпник, ту — любезен домакин. Ако някой можеше да ги види в този момент, сигурно би си помислил, че Ейприл е дошла тук по собствена воля.

Докато тихо се изкачваше по витата стълба, тя забеляза, че и тук по стените са окачени прекрасни произведения на изкуството. Стъпалата бяха застлани с дебел килим, който заглушаваше стъпките им. Това щеше да улесни утрешното й бягство. Изведнъж се сети, че Михалис върви след нея и се ужаси от налудничавото си хрумване, че той може да прозре мислите й. Беше му разкрила намеренията си, но се съмняваше, че е взел думите й насериозно. Ще види той!

Ейприл едва се сдържа да не ахне от възторг, когато видя спалнята си. Стори й се самото съвършенство. Обзавеждането беше едновременно семпло и разкошно. Меката светлина в стаята разкриваше изящно съчетание от цветове — нежни нюанси на бледожълто и светлосиньо. Ейприл се захласна в благоговейно съзерцание.

— Банята ви е отсреща. — Гласът на Михалис прогони унеса й. — Вечерята ще бъде сервирана след половин час.

— Ще остана тук, но не си мислете, че ще играя ролята на почетен гост — обади се Ейприл.

— Вие сте мой гост, макар и не почетен — ехидно отвърна той. — Ще се видим на вечеря.

— Няма да вечерям! По-скоро бих умряла, но не бих седнала на една маса с вас.

— Няма да ви оставя да умрете от глад, госпожице — увери я Михалис. — Ще сядате на масата винаги в определения за хранене час. Присъствието ви тук ми е достатъчно неприятно, така че не ми създавайте допълнителни главоболия.

Останала сама, Ейприл се замисли какво да прави. Изобщо нямаше намерение да разопакова багажа си, нали се канеше скоро да се измъкне. Извади само нощницата и тоалетните си принадлежности и остави всичко друго както си беше. Утре нямаше да може да вземе и куфарите със себе си, но ще се върне за тях по-късно, с полиция при това.

Морето беше близо и в стаята се чуваше шумът на прибоя. Ейприл се приближи до прозореца, отвори го и шумът се усили. Луната вече се беше издигнала високо в небето и хвърляше сребристи отблясъци върху мастиленочерната повърхност на морето.

Ейприл излезе на малкия балкон и погледна надолу. Паркът се спускаше до ръба на канарата, в чието подножие се разбиваха вълните. От мястото си не можеше да види колко високи са скалите и има ли плаж под тях, но предположи, че в тази посока не се открива удобен път за бягство. Може би гората предлагаше по-добра възможност?

Някъде отдолу се хлопна врата и Ейприл видя Михалис да излиза от къщата. Той отиде до парапета, който ограждаше малката площадка пред входа, и се загледа в морето, пъхнал ръце в джобовете си. Ако се обърнеше и погледнеше нагоре, щеше да види силуета на Ейприл да се очертава на светлината от спалнята. Може би именно тя занимаваше мислите му в момента, защото изглеждаше угрижен и ядосан. След малко прокара ръка през косата си, завъртя се на пети и влезе обратно в къщата.

Угрижен и ядосан! Това развесели Ейприл. В края на краищата какво беше очаквал той — хрисима пленница, която безропотно ще му се подчинява? Тя промени решението си. Ще отиде на вечеря и ще се позабавлява, като се опита съвсем да вбеси похитителя си. Може пък и да успее да го убеди да не се държи така идиотски. Във всеки случай нямаше смисъл да крои планове за бягство, докато не засити глада си.

Ейприл все още носеше дрехите, с които беше пътувала — блуза и пола в светложълто. Тя дълго се оглежда в голямото огледало. Жълтото й отиваше, както всъщност и повечето цветове, така че тя реши да не се преоблича. Обу си само други обувки — с висок ток — така повиши самочувствието си. Не че щеше да се изравни по височина с Михалис, но поне той вече нямаше да я гледа толкова отвисоко. Похитителят й изглеждаше огромен и силен като древен елински бог. „Скоро обаче ще му докажа, че не е толкова всесилен, колкото си мисли“ — закани се Ейприл.

Михалис не изрази изненада, когато тя се появи в гостната. Беше си налял питие и веднага предложи и на нея:

— Шери, госпожице Стюарт?

— Джин с тоник, моля.

На Ейприл не й се пиеше нищо, но реши да приеме от учтивост. Положението й изглеждаше абсурдно — отнасяха се с нея и като с пленница, и като с гостенка едновременно. Тя крадешком погледна любезния си домакин, но като видя, че той замислено я наблюдава, бързо отмести поглед.

— Променихте решението си, така ли?

— Гладна съм, а не намирам, че с нещо съм заслужила да се самонаказвам. — Ейприл вдигна глава и го изгледа спокойно. Тук, в собствения си дом, той не правеше неприятно впечатление, не я плашеше толкова. А може и да не изпълни докрай това, което бе намислил?

— Ястията на София ще ви харесат, сигурен съм.

Това си беше чиста лудост — похитителят и жертвата му да водят дружески разговор, сякаш нищо не се е случило! Седнаха на масата и Ейприл реши да изиграе и последния си коз:

— Вижте какво, господин Константинидис, гневът ми, предизвикан от неоправдано грубото ви отношение към мен, се поуталожи и сега съм готова да ви разкажа всичко за мен и Петрос. Мислите ли, че можем да поговорим?

— Да опитаме — отвърна Михалис и продължи да се храни, без да вдига поглед от чинията си.

— Всъщност аз не познавам много добре брат ви — започна тя. — Колежите ни в Англия бяха непосредствено един до друг, за студентите е обичайно да се събират и така ние с него случайно се запознахме. Никога не сме оставали насаме, винаги сме били в компанията на други хора. Между нас съществуваше само приятелство, нищо повече. Петрос беше забавен и… И ми допадаше, това е всичко. После той се върна в Гърция, известно време си писахме, но скоро престанахме. Изобщо не съм и очаквала някога отново да получа вест от него.

— А не ви ли се струва подозрително колко бързо приехте поканата на този толкова отдавнашен и, както твърдите, вече позабравен приятел? — запита я Михалис, докато Георгиос сервираше десерта. До този момент съзнанието на Ейприл беше изцяло погълнато от разговора и тя даже не забеляза, че е дошло време за десерта. А на всичкото отгоре тези негови черни очи я гледаха така изпитателно почти в упор.

— Просто… Просто така се случи — дойде най-сетне неубедителният й отговор.

— Странно обяснение — отбеляза събеседникът й и се наведе напред, за да й налее още вино.

— Истината е, че майка ми се омъжи повторно и на мен ми се искаше да се махна от къщи за малко — изплю камъчето Ейприл.

— Разбирам.

Глупости, нищо не разбираше. Тя щеше да продължи безразсъдно да му разкрива тайните си, когато забеляза невярващия му поглед. Напразно си хабеше нервите да му обяснява. Така че Ейприл млъкна и реши да не му проговаря повече.

— И какви точно бяха отношенията ви с брат ми?

Ейприл се възмути от тона, с който беше зададен този въпрос, но все пак отговори:

— Нали ви казах вече! Беше ми приятел. Приятел, когото при това не познавах много добре.

Михалис се замисли. У Ейприл се появи искрица надежда — дали пък няма да реши да я пусне? Нямаше основание да я смята за безскрупулна прелъстителка. Тя беше обикновено момиче, което с труд си изкарва хляба, за разлика от жените, към които навярно я приравняваше.

Михалис се облегна на стола и я погледна със същия замислен поглед.

— Интересна история ми разказахте, госпожице — измърмори той. — Сега чуйте какво знам аз. Брат ми също твърди, че ви е срещнал в колежа, но си призна, че сте били нещо повече от приятели. Каза ми, че е живял във вашата квартира до края на престоя си в Англия.

— Не ви вярвам! Петрос никога не би казал подобно нещо, просто защото не е истина. Той никога не е идвал в квартирата ми, която впрочем е толкова малка, че е невъзможно в нея да живеят двама души.

— Не беше лесно да го накарам да си признае — зловещо подхвърли Михалис.

— С бой сте изтръгнал това от него?!

— Не, заплахите се оказаха достатъчно ефикасни. Както вероятно ви е известно, Петрос получава доста голяма издръжка…

— Той сам си изкарва парите!

— Не е така. Явява се на работа, когато му скимне, а и тогава обикновено успява да оплете конците във всяка сделка — поправи я Михалис. — Надявам се, като се ожени, да влезе в правия път — нали така се казваше на английски?

— Значи той е лъгал и мен, както и вас — промълви Ейприл замислено. — Петрос никога не е влизал в апартамента ми и никога не сме били… Не сме били…

— Любовници? Предполагам, че сте били, госпожице Стюарт. Мисля, че не отстъпвате на Петрос, що се отнася до лекотата, с която лъжете. Сигурно ви е било известно, че е богат. Каза ми, че не можел да живее без вас, затова ви бил поканил. И аз напълно го разбирам. Вие притежавате рядко срещана красота, озарена от ореола на невинността, но тя е измамна и всеки непредпазлив мъж би попаднал в капана ви. За щастие, аз успях да се намеся и да ви попреча да изпълните намеренията си. Ще си тръгнете оттук само когато аз пожелая.

— Не можете да бъдете абсолютно сигурен в преценката си. Защо поне за малко не се вслушате и в моите думи? — Ейприл не можеше да повярва, че Петрос е наговорил всички тези лъжи на брат си.

— И да съм имал някакви съмнения, с поведението си вие сама ми помогнахте да ги отхвърля — хладно отвърна Михалис. — Мислите ли, че е напълно в реда на нещата да долетите чак до Гърция, за да се срещнете с един не особено близък приятел, когото дори не сте виждала скоро?

— Да! — избухна Ейприл. — И не виждам нищо лошо в това.

— Жалко, госпожице! Ако държахте малко повече на благоприличието, сега нямаше да сте пленница.

— Няма да е задълго!

— Защо така бързате да се върнете в малкия си апартамент и отново да се захванете със западащия си бизнес? Или с нетърпение очаквате да видите майка си и новия си баща, който явно не ви е по вкуса?

— Не е вярно, той е прекрасен човек!

— Губите си времето, госпожице Стюарт. Аз знам каква е истината.

— И от кого сте я научил? От брат си. Ако поне мъничко го познавахте, нямаше да му вярвате така безрезервно. Не разбирате ли, той ви е излъгал!

— Някой от вас двамата наистина ме лъже — съгласи се Михалис. — Но кой? Петрос няма никаква изгода от това, докато вие можете много да спечелите.

— И какво мога да спечеля?

— Цяло състояние! Дял от богатството на рода Константинидис. Не сте първата, която е опитвала, но от всички досега вие имахте най-големи шансове с тази невинна физиономия. За жалост, номерът ви не мина. За утеха ще ви остане само споменът от Гърция.

— Какво съм видяла аз от Гърция? Летището и частното имение-затвор — горчиво пророни Ейприл. — Виждам, че разговорът ни е бил безполезен. Предупреждавам ви, със или без ваше разрешение, но утре си заминавам. И не се самозалъгвайте — накрая всички престъпници си получават заслуженото, независимо колко са богати.

Ейприл стана и се отправи към стаята си разгневена. Михалис съвсем я вбеси, когато се надигна от стола и се поклони вежливо на раздяла.

Трета глава

Ейприл беше решила да стане още призори на следващия ден, но когато отвори очи, в стаята вече нахлуваше силна слънчева светлина. Всъщност беше я събудил шумът от отварянето на вратата — София й беше донесла закуската. Ейприл й благодари с единствената гръцка дума, която знаеше, и погледна часовника си. Минаваше седем и половина и тя се ядоса на себе си. Намеренията й за ранно бягство се бяха провалили. Но поне не се налагаше да се среща с Михалис Константинидис на закуска.

Като се нахрани, Ейприл взе душ, облече се и излезе на балкона. Денят обещаваше да бъде прекрасен. В небето не се виждаше нито едно облаче, а морето беше лазурносиньо и спокойно. Мястото й харесваше и ако не бе се превърнало в затвор за нея, с радост би останала.

Гората не изглеждаше толкова страшна на светло. Веднъж навлезеше ли в нея, от къщата вече нямаше да я виждат. Едва ли щеше да е кой знае колко трудно да намери пътя до портала. Така че Ейприл се приготви за действие. Облече джинси и бяла фланелка и си обу ниски спортни обувки. Взе си чантата и една жилетка и тихичко се измъкна от стаята.

В къщата цареше пълна тишина. Беше толкова тихо, че тя се учуди дали Михалис Константинидис не е излязъл някъде. Явно беше напълно сигурен, че пленницата му не би могла да се измъкне от къщата. Ейприл безпрепятствено стигна до долния етаж и тъкмо се канеше да се стрелне към входната врата, когато чу гласа му. Тя инстинктивно прилепи гръб към близката стена, но скоро разбра, че той е в кабинета си и говори по телефона. Реши, че моментът е подходящ, прекоси тичешком преддверието и изскочи навън.

Когато стигна до прикритието на първите дървета, Ейприл спря и се ослуша. Никой не беше забелязал бягството й. Михалис сигурно мислеше, че тя още спи в стаята си.

Ейприл се запрокрадва из гората, като гледаше да не се отдалечава много от алеята. Беше наострила слух, готова да долови и най-лекия шум, който биха издали евентуалните й преследвачи, но нищо такова не последва. Колко лесно се оказа всичко! Михалис Константинидис определено беше я подценил.

До портала имаше доста път. Разстоянието до къщата не й се бе сторило голямо, когато го изминаха с колата, но друго беше да го извърви пеш. Най-сетне обаче съзря стената, ограждаща имението, и въздъхна с облекчение. Поколеба се минута-две дали да излезе на алеята, но не биваше да губи ценно време. Престраши се и застана пред препятствието, което я делеше от свободата. Портата беше висока, колкото и самата стена, но пък представляваше сложна плетеница от ковано желязо, така че не беше трудно човек да се изкатери по нея. Следващият проблем беше алармената инсталация. Ейприл внимателно огледа всичко, но не забеляза никакви жици, кабели или някакъв електронен механизъм. Значи охранителната му система беше просто един блъф!

Ейприл преметна чантата си през рамо, върза жилетката около кръста си и започна да се катери. Изкачването се оказа изненадващо лесно и тя бързо напредваше.

Сирената започна да вие така внезапно и така оглушително, че Ейприл за малко не се строполи на земята от изненада. Воят сякаш идваше от всички посоки и беше толкова силен, че й заглъхнаха ушите. Обзе я паника и тя удвои усилия в желанието си да избяга, колкото се може по-бързо и по-надалеч от писъка на проклетата сирена. Някой обаче я хвана за глезена и Ейприл на свой ред започна да пищи, когато ръката я задърпа надолу.

— Престанете! Ще се пребия — крещеше Ейприл с всички сили, но когато погледна надолу, с ужас съгледа Михалис. Изражението на лицето му достатъчно красноречиво показваше, че би било добре дошло за него, ако падне и се пребие — така би му спестила по-нататъшни неприятности.

Ейприл вече мислеше, че е оглушала завинаги, когато Михалис извади от джоба си черно дистанционно устройство, насочи го към портата и мигом се възцари тишина.

— Слизайте или ще ви смъкна долу! — заповяда Михалис. — Решавайте бързо, госпожице Стюарт! Нямам време и търпение да чакам. Слизайте или ще ви съборя!

Ейприл нямаше избор и въпреки нежеланието си, се подчини. Ушите й още бяха заглъхнали и когато погледна надолу, й се зави свят. Когато най-сетне стъпи на земята, краката й отказаха да се подчиняват и тя седна на алеята. Необходимо й бе време да дойде на себе си.

— Звуковите вълни с висока честота могат да бъдат смъртоносни. Запомнете това! — невъзмутимо обясни Михалис.

— И използването им за охранителни цели вероятно е незаконно! — нахвърли се върху него Ейприл. — Никъде не се вижда табела с предупреждение, че е монтирана алармена инсталация. Някой нещастник може да полудее!

— Благодарете се на Бога, че ви видях от прозореца на кабинета си, когато излязохте от къщата. А що се отнася до алармената инсталация, тя е последна дума на техниката. В Гърция не всичко е отпреди новата ера.

— Значи нарочно ме оставихте да… Да изстрадам всичко това!

— Човек най-добре се учи от собствен опит, госпожице, а аз исках да съм сигурен, че добре ще научите този урок. Хайде, връщаме се вкъщи!

Михалис се наведе и я хвана през кръста, за да й помогне да се изправи, но Ейприл се отдръпна рязко.

— Недей да падаш, ако не искаш да те вдигат — засмя се той.

— Не съм ви молила да ми помагате! — хапливо отвърна Ейприл. — И пред лицето на най-черния кошмар не бих избрала вас!

— О! Изненадвате ме, госпожице Стюарт — рече Михалис и все пак я хвана за раменете. — Избрахте значи брат ми, който ще си остане сравнително беден, докато не навърши тридесет години. Дотогава има още цели четири години, а междувременно аз ще се разпореждам с парите му, както и със собственото ми „скромно“ състояние. Колко жалко, че не срещнахте първо мен! Струва ми се, че аз бих бил по-добрата плячка.

— Вече ви казах…

— Няма нужда пак да ми го повтаряте — прекъсна я Михалис. — Действията ви обаче ме карат да се съмнявам в думите ви. Всяка жена с поне малко ум в главата щеше да ми се подчини и да се радва на лукса, който й предлагам. А вие се опитвате да бягате! Виждам, че сте разгневена, но не и уплашена. Защо? Защото нямате никакво време за губене. Петрос скоро ще бъде сгоден и тогава всичките ви усилия отиват на вятъра. Разбирам, че ще направите всичко възможно да избягате оттук, но това просто не е възможно. Така че по-добре се откажете.

Михалис беше спечелил първия рунд, но Ейприл не се предаваше лесно. Следващия път ще опита да прескочи стената. Едва ли по нея е инсталирана алармена инсталация. Щеше да опита да я щурмува още днес, ако успее да се измъкне от къщата.

До обяда оставаше още цял час и Ейприл реши да разузнае наоколо. Разходи се из имението, като се стараеше да не се мярка пред прозорците на кабинета на Михалис. Мястото би било наистина прелестно, ако не беше принудително затворена в него. Колкото и да й харесваше обаче, никой не би могъл да я накара да остане тук против волята си.

Хрумна й да провери колко е висок скалистият бряг откъм морето. Ейприл прекоси поляната и стигна до ръба на канарата. Височината не й се стори голяма, но скалите в подножието изглеждаха страховити. Можеше да си представи с каква сила вълните се разбиват в тях, когато морето се разбунтува. Малко встрани започваше дълга плажна ивица, чийто край се губеше някъде в далечината. Да се слезе до долу не изглеждаше невъзможно, особено през деня. Все пак тя реши първо да опита да прескочи оградата.

Възвърнала отново увереността си, Ейприл тръгна обратно към къщата и седна на малката площадка отпред. Михалис се показа на вратата и я уведоми, че обядът е готов.

— Благодаря, господин Константинидис — усмихна се Ейприл престорено лъчезарно и стана.

Михалис я измери с поглед. Още преди бе забелязал стройната й фигура, нежната кожа, дългата светлокестенява коса, която проблясваше на ярката слънчева светлина и ясните й сиви очи, които го гледаха без следа от страх.

— Изглеждате на не повече от деветнадесет години… — констатира той, сякаш подразнен от този факт.

— Дължи се на разумния ми начин на живот — отвърна превзето Ейприл и се стрелна към входа.

По време на обяда Михалис не я изпускаше от очи — бяха черни, дълбоки, преценяващи. Започна да се чувства неудобно и на няколко пъти леко се изчерви, когато погледите им се срещаха.

— Ако ви взема със себе си в Атина, ще ми обещаете ли да не се опитвате да бягате? — неочаквано я попита той.

Ейприл беше така изумена, че за момент загуби дар слово. За каква я мислеше той — за идиотка ли?

— Разбира се, че не мога да приема! И да ви обещая, ще ви излъжа!

— Точно това очаквах да кажете.

— Как може да сте толкова безочлив! Искам да се махна оттук и ако си мислите, че послушно ще се разходя из Атина, а после ще се върна доброволно в затвора си, жестоко се лъжете!

Гневният й отговор явно го развесели, защото той се облегна на стола, погледна я подигравателно и попита:

— А не сте ли чувала, че понякога жертвите се привързват към похитителите си?

— Това става само по филмите! Аз нямам никакво намерение да се предавам. Трудно ще ме пречупите!

— Ако исках, досега да съм го сторил — провлече цинично той и присви очи.

Ейприл се изчерви при този явен намек. До този момент не се беше замисляла за подобна опасност. Престори се, че не е разбрала, но пулсът й се учести. Скоро обаче овладя уплахата си и го погледна високомерно. Михалис само се опитваше да я сплаши. Смяташе я за алчна и безскрупулна жена, която пред нищо няма да се спре, когато става дума за пари. А й беше казал, че не търпи такива хора близо до себе си!

Това донякъде я успокои, но семето на съмнението вече беше посято в сърцето й.

Скоро обядът свърши и Ейприл въздъхна с облекчение, когато Михалис отново се затвори в кабинета си.

Докато минаваше през салона на път към стаята си, вниманието й беше привлечено от телефон, който не беше забелязала предишната вечер. Тя се огледа и като се убеди, че никой не я наблюдава, влезе тихо в гостната и затвори вратата след себе си. Дотук добре. Дали да опита да се свърже с полицията? Не, нямаше да я разберат. Да се обади в Англия? Не знаеше кода, а нямаше и откъде да го научи.

На апарата имаше записани няколко номера и тя набра един от тях, надявайки се да попадне на централата. Отсреща й отговориха на гръцки. Ами сега?! Естествено, че ще й отговорят на гръцки, какъв друг език би могла да очаква да чуе в тази страна!

— Полицията, моля! Свържете ме с полицията! — каза Ейприл, колкото се може по-отчетлнво, като се молеше наум телефонистката да разбира поне малко английски. В противен случай телефонът се превръщаше в безполезна вещ, понеже Ейприл не знаеше международните кодове. От слушалката обаче отново прозвуча непозната реч:

— Ме, синорите?

— Не говоря гръцки. — Ейприл хвърли тревожен поглед към вратата и заговори малко по-високо. — Повикайте някого, който говори английски!

Отговор не последва, но отсреща не затвориха.

— Какво обичате, моля? — Въпросът беше зададен на перфектен английски и Ейприл въздъхна с облекчение. Но преди още да си отвори устата, за да продължи, една силна ръка й отне слушалката.

— Започвате да ставате досадна, госпожице! Ако не бях чул, че някой използва вътрешния телефон, щяхте да ми причините доста неприятности. Не ме карайте да ви заключвам в стаята ви — усмихна се ехидно Михалис и я изгледа свирепо.

Ейприл изхвръкна от стаята. Докато се качваше по стълбите, тя се обърна и видя Михалис да излиза от гостната с телефона в ръце. Значи и този опит пропадна! А колко малко й оставаше да успее! Това обаче не я обезсърчи — напротив, подсети я, че няма да има нужда да се влачи чак до Атина. Веднъж излезе ли оттук, ще се обади от първия попаднал й телефон.

Ейприл се затвори в стаята си и не излезе оттам, докато не чу Михалис да се прибира в кабинета си. Когато всичко утихна, тя се измъкна на пръсти, мина безшумно покрай кабинета му и отново излезе навън. Този път, за да не я забележи Михалис от прозореца си, заобиколи къщата отзад и тръгна напосоки сред дърветата. Стената сигурно обграждаше имението от всички страни, така че нямаше значение накъде ще тръгне.

До смрачаване не оставаше много време, а на Ейприл никак не й се искаше да замръква в това непознато място. Тя си спомни за предсказанието на Дора. Не може някъде наблизо да няма телефон, опита се да се успокои тя.

Един вътрешен глас обаче предателски й напомни, че в къщата й предлагаха не само пълна безопасност, а и небивал лукс. Ако Михалис не я мразеше толкова, можеше да мине и за добър домакин. Но не, присъствието й в тази къща всеки миг й напомняше, че е лишена от свободата си. А Михалис Константинидис беше груб и жесток човек, независимо от приятната си външност. Но в редките случаи, когато се беше усмихвал, лицето му придобиваше друго излъчване… Ейприл се сепна и прогони тази мисъл от главата си. Не искаше никога повече да вижда когото и да било от братята Константинидис!

Продължи да върви, замислено навела глава. Когато вдигна очи, за да види дали през стволовете на дърветата не се вижда вече стената, тя изведнъж замръзна на мястото си и сподави уплашения си вик. Недалеч от нея, подпрял се небрежно на едно дърво, скръстил ръце на гърдите си, стоеше Михалис и я пронизваше с поглед.

— Вие… тук?! Не е възможно! — Ейприл ококори очи, сякаш виждаше привидение.

— Никой не може да влезе или излезе незабелязано от имението ми. Наоколо е пълно с камери. — Той посочи съседното дърво и Ейприл наистина забеляза монтираната на него камера. — Беше забавно да ви наблюдавам как крачите замислено из гората. Хайде, прощавам ви. Вече пробвахте всички възможни варианти за бягство и сигурно сама сте се убедила, че трябва да се откажете — усмихна се той и я подкани да се връщат.

— Не е вярно, остава ми морето — възрази Ейприл, при което усмивката веднага изчезна от лицето му.

— Недейте, опасно е! — Черните му очи я пронизаха и той я хвана за раменете. — Скалите са хлъзгави и стръмни. Подхлъзнете ли се, с вас е свършено! Освен това морето е коварно, ненадейно излиза буря и долу заревават страховити вълни. Няма да можете да се доберете до плажа!

— Тогава защо не ме пуснете? — не се предаваше Ейприл.

— Не искам да ви пусна! — Михалис я гледаше така втренчено, сякаш си бе поставил за цел да я хипнотизира. И тя наистина престана да вижда каквото и да било, освен очите му, огромни и черни, с блещукащи тайнствени светлинки в дълбините им… Изведнъж Ейприл почувства как се задушава.

— Престанете да ме измъчвате! — просъска тя, когато най-сетне успя да откъсне поглед от него.

— Да ви измъчвам?! — повтори той с насмешка.

— Нещо повече! Вие се опитвате да ме хипнотизирате! — Михалис гръмко се разсмя и й обърна гръб, явно сигурен, че ще го последва. Самоувереността му обаче я накара да побеснее от гняв и тя не се помръдна от мястото си.

— Хайде! — подвикна той меко, без да се обръща. — Ако се опитате да ми избягате, ще трябва да ви отнеса до къщата на ръце. Но тогава вече няма да ви бъде весело.

— Не си мислете, че можете да ми налагате волята си!

— Та аз още не съм опитал, госпожице Стюарт — възрази лениво Михалис, — така че не ме предизвиквайте. Възможностите ви не са достатъчни, за да осъществите намеренията си, не разбрахте ли?

— А вие не сте ли разбрали, че брат ви е лъжец! — нервно изкрещя Ейприл.

Михалис рязко се върна и я сграбчи за ръката.

— По-добре да не започваме наново този разговор — просъска той. — Това ми напомня що за жена сте и тъй като ни предстои да прекараме заедно още доста време, бих предпочел да забравя за машинациите ви.

Ейприл освободи ръката си и тръгна.

Господи, за каква я вземаше той? Та нали ако беше толкова безскрупулна, за каквато я вземаше, досега да е намерила начин да го накара да я освободи. Ейприл се изчерви само като си помисли, че има и други начини да се измъкне оттук.

— Прави ми впечатление, че не се поддавате на истерия и сълзи.

— Така е, защото се осланям на въображението си, господин Константинидис. Когато почувствам, че малко остава да се разплача, просто си представям как скоро ще гниете в затвора и веднага ми олеква.

— Можете да ме наричате Михалис — арогантно й предложи той.

— Вървете по дяволите! — избухна Ейприл и хукна с всички сили към къщата, но не можа да избяга от ехидния му смях.

Той се заблуждаваше, че я е победил. Не, тя никога нямаше да се предаде! Скоро щеше да се стъмни, но и утре беше ден и въпреки предупреждението му, тя не се страхуваше да направи нов опит за бягство откъм брега на морето. Не може да е преградил със стена и плажа, освен ако не се страхуваше от пирати, например.

Май че Дора се беше оказала права за гърците. Някакъв луд я държеше затворена в къщата си, без да е направила нищо лошо. Петрос беше излъгал, но никой нямаше и намерение да го наказва за това. Защото беше Константинидис! А тя коя е — никоя. И след всичко това този човек имаше наглостта да фамилиарничи с нея!

Ейприл се прибра и взе душ, като остави плановете си за сутринта. Обеща си този път да не се успива и да бъде на крак още призори. Ще му покаже тя дали възможностите й не са достатъчни, за да осъществи намеренията си!

На следващата сутрин Ейприл наистина се събуди рано — навън едва се беше развиделило. Тъкмо се канеше да стане, когато за неин ужас вратата се отвори и в стаята влезе Михалис.

— Какво искате? — придърпа тя одеялото до брадата си и боязливо изгледа натрапника.

— Бих искал да поговорим. Не се страхувайте, намеренията ми са напълно почтени.

— Отвличането не говори за почтеност, господине! — дръзко отвърна тя. — Освен това часът е едва шест и половина.

— Известно ми е. Но тъй като сте вече будна, не виждам нищо лошо в това да поговорим. Станах рано, защото ми се налага да отида в Атина.

— Не се притеснявайте за мен — подхвърли Ейприл, опитвайки се да прикрие радостта си.

— Не мога да не се притеснявам, госпожице Стюарт. Ако ви оставя, сигурно ще направите нов опит за бягство. След малко София ще ви донесе закуската, но преди това исках още веднъж да ви помоля да ми дадете дума, че ако ви взема със себе си, няма да се опитвате да избягате.

— Не, не желая да дойда с вас! — Ейприл наистина нямаше никакво желание да ходи с него в Атина. А и шансовете й за успех многократно се увеличаваха, ако поне за малко я оставеше сама.

— Добре тогава! — Михалис отиде до тоалетната масичка и взе чантата й.

— Какво правите? Как смеете да пипате вещите ми! — извика тя и се надигна от леглото, предусетила какво е намислил. Но беше късно — Михалис вече беше извадил паспорта й, парите й, както и билета й за връщане.

— Така ще бъда по-спокоен. Наистина неотложно трябва да отида до Атина, а Георгиос сам не би могъл да ви опази. Трябва да дойдете с мен, но за да не се опитате да ми изиграете някой номер, ви вземам тези неща.

— Веднага ми ги върнете! — разгорещено извика Ейприл, но Михалис вече беше на вратата и нямаше никакво намерение да се вслуша в думите й.

— Ще ви ги върна, когато се приберем обратно вкъщи. А сега си изяжте закуската и се облечете. След час ви чакам пред входа.

Михалис млъкна и за момент се загледа в разголените й рамене, в изящните й ръце, но побърза да излезе. Макар и смутена от този поглед, Ейприл вътрешно беснееше — и този ден беше загубен за нея.

И все пак Атина е голям град, все ще се намери някой, който говори английски. Там е и британското посолство. Михалис й правеше услуга като я закарваше в града, където можеше по-лесно да намери спасение. В края на краищата, нещата не изглеждаха чак толкова обезкуражаващи. Напротив!

Четвърта глава

Точно след час Ейприл излезе от стаята си, облечена в светлосин костюм. Тя тъкмо слизаше по стълбата към долния етаж, когато откъм кабинета си се зададе Михалис. Той се спря и впери поглед в нея, от който й се зави свят. Струваше й се чиста лудост да прекара часове близо до този огромен и силен мъж. Носеше сив костюм, бяла риза и червена вратовръзка. Странно, но лицето му излъчваше ведро спокойствие и тя се смути, без да знае защо. Може би защото грешеше и той не беше тиранин и престъпник по душа…

— Тръгваме веднага, ако сте готова — подкани я Михалис. — И не забравяйте, че би било неразумно да скачате от колата в движение — предупреди я той и отвори вратата на колата.

— Напълно съзнавам положението си — увери го тя. — Взех да се примирявам…

— Съмнявам се — измърмори Михалис и запали двигателя.

— И аз ли ще присъствам на срещата ви?

— Не, разбира се. Току-виж партньорите ми взели присърце историята на малка чаровница като вас и решили да ви помогнат.

— Не вярвам, особено ако са такива като вас. Пък и нали съм никоя…

— Вие, госпожице Стюарт, сте най-голямата неприятност, която ми се е случвало да преживея.

— О, вие още нищо не сте видели!

— Ето, значи с право възнамерявах да ви заключа.

— В колата?! — удиви се Ейприл и си представи как ще се развика и ще привлече вниманието на минувачите.

— Имам си едно тайно местенце — зловещо отвърна той и Ейприл инстинктивно посегна да отвори вратата, но тя се оказа заключена.

— Искам да сляза!

— При тази скорост?! Страхувам се, че е невъзможно — презрително отговори Михалис. — Ако продължавате да предприемате рисковани действия, можете сериозно да пострадате, да се обезобразите за цял живот дори. Тогава как ще съблазнявате богати мъже?

— Просто искам да си ида вкъщи — прошепна тя. В очите й напираха сълзи, макар рядко да си позволяваше да плаче.

— Така и ще стане — обеща й той, — но кога — това ще реша аз. Ако ми бяхте обещала това, което поисках от вас, щяхте да обикаляте по магазините и изобщо да прекарате приятен ден.

— А вие бихте ли ми повярвали?

— Мисля, че да, макар да сте доста особена…

— Ами вие? Да не би да не сте особняк! А и без друго хубавите магазини сигурно са прекалено скъпи за мен.

— Щях да ви дам пари — увери я Михалис. — Знам, че не сте богата.

— Не ми трябват вашите пари! И ничии други — додаде рязко тя и се изчерви от обида. — Нямате представа колко сте жалък, парадирайки с богатството си!

— Опитвах се да бъда любезен — каза Михалис и гневно я погледна, но тя не сведе очи.

— Заблуждавате се! Мислите, че всички хора са като вас. Парите не са всичко за мен.

— Не и според Петрос — отбеляза той ехидно. След тази последна обида Ейприл реши да не му проговаря повече. Явно Михалис и за миг не се бе усъмнил в думите на брат си. Но нима му приличаше на прелъстителка? Не се стърпя и зададе въпроса си на глас:

— Приличам ли ви на прелъстителка?

— Не — мрачно отговори той, без да отделя поглед от пътя пред себе си. — Изглеждате ми доста невинна, макар да сте своенравна и твърдоглава. Аз обаче не мога да си позволя да рискувам. Идната седмица ще обявим годежа на Петрос. Годеницата му ще дойде на острова заедно с родителите си и всичко трябва да мине без усложнения.

— Почти ми става жал за Петрос. С брат като вас…

— Не сте права! Те двамата се познават от деца. Преди вие да се набъркате в живота му, той беше готов на всичко заради нея. Сега обаче явно мисли повече за вас. Мога да го разбера, но вие не сте подходяща. Не сте жената, от която той има нужда. Ако се ожени за вас, няма да мине много време и ще осъзнае, че е допуснал фатална грешка, като е разбил сърцето на онова мило момиче. Тя ще бъде посрамена пред всичките си роднини и приятели, а в моето семейство ще започнат безконечни спорове и раздори. Добре познавам брат си и нищо не е в състояние да ме убеди, че вие сте жертвата в случая. Той говореше за вас с толкова страст, а вече и сам се убедих, че не бихте се спрели пред нищо, за да постигнете целта си.

— Тогава не виждам какво друго можем да си кажем.

— Така е наистина.

Къщата се намираше в едно от богаташките предградия на Атина и изглеждаше точно така, както би могло да се очаква, че ще изглежда убежището на милионер като него. По улиците наоколо не се виждаше жива душа. Това, разбира се, беше чиста случайност, но Ейприл вече си бе внушила, че няма нещо непосилно за Михалис. Стига да пожелаеше, той вероятно би могъл да наложи дори комендантски час в квартала.

Тя прояви достатъчно разум да не се опитва да прави сцени на улицата, а и думите му в колата бяха убили всяко желание за съпротива у нея. Когато той й отвори вратата на колата, Ейприл просто слезе и се отправи унило към къщата. Капаците на всички прозорци бяха плътно затворени и поради това фасадата имаше по-скоро суров и отблъскващ вид, което още повече я потисна. Значи тук щеше да я заключи Михалис…

Атмосферата вътре в къщата обаче не беше нито мрачна, нито потискаща. Влязоха в обширно фоайе с бяла стълба, която водеше към втория етаж. Но Михалис не тръгна нагоре, а въведе Ейприл в салона долу. Всички стени бяха покрити до тавана с библиотечни рафтове от светло дърво, а подът бе застлан с огромен килим в свежи тонове, канапето и фотьойлите пък бяха от матовобяла кожа. Скъпи картини, цветя, статуетки и пластики допълваха изисканата обстановка.

В стаята проникваше достатъчно светлина, защото капаците на прозорците бяха решетести, без от това да изглеждат по-малко здрави.

— Защо сте сигурен, че като ме оставите, няма да отворя някой прозорец и да избягам? — подразни го Ейприл.

— Защото кепенците на всички прозорци в къщата са здраво заключени. Не си правете труда да опитвате.

Михалис прекоси салона и влезе в малка също декорирана с вкус трапезария с кухня в съседство. Започна да отваря разни шкафове и да проверява съдържанието им.

— Има предостатъчно неща за пиене — сковано съобщи той най-сетне, — но няма мляко. Ако ви потрябва за чая, в бюфета има малко сухо мляко.

После той тръгна към втория етаж и Ейприл примирено го последва. Апатията й обаче изчезна, когато надникна в спалнята, където веднага забеляза следи от женско присъствие. В банята също беше пълно с вещи, необходими за тоалета на една жена. Но и тук капаците на прозорците бяха плътно затворени.

— Защо не отворите прозорците поне тук горе? — раздразнено попита Ейприл. — Няма да скоча, високо е и ще се пребия.

— Като нищо ще го направите! Във всеки случай поне ще успеете да привлечете вниманието на минувачите.

— Ами дори и да не ги отворите, хората от съседната къща сигурно ще чуят писъците ми и ще се притекат на помощ.

— Съседната къща е необитаема. Този квартал е доста скъп за повечето хора — обясни Михалис.

— Но вие не живеете сам тук…

— Къщата е моя собственост. Но вие сте права — тук наистина живее една жена. В момента тя не е в града.

— О, любовница — презрително процеди Ейприл. — Виждам, че на вас ви е позволено това, което забранявате на другите. Мен ще ме затворите тук, заради въображаемата ми връзка с Петрос, докато вие спокойно се забавлявате…

— Никой нямаше да ви затваря, ако си бяхте стояла в Англия! — гневно я прекъсна той. — Вече ви обясних как стоят нещата. Колкото до мен, аз няма скоро да се женя, а и жената, за която става въпрос, не се домогва до парите ми. Има ги предостатъчно.

— Да, това явно я поставя вън от подозрение. Но не бъдете толкова сигурен, едва ли тя ще има нещо против вашите пари да се прибавят към нейните.

— Значи вие мислите, че жените се интересуват от мен единствено заради богатството ми? — заплашително попита Михалис и се приближи към нея.

— Любовните ви истории не ме засягат. Единственото, което искам, е да се върна вкъщи. — Ейприл бързо отстъпи назад, защото видя в очите му да проблясва опасно пламъче и изведнъж осъзна, че са съвсем сами. По-добре да престане да го дразни и просто да се махне оттук, когато той излезе. В края на краищата, не можеше да няма начин да се измъкне оттук.

— Вие сте самото целомъдрие — сухо подхвърли Михалис. — Наистина не е зле да поддържате прилично разстояние между мен и себе си, защото ако непрекъснато ме предизвиквате, може да ме изкушите да ви покажа какво точно намират у мен жените.

Ейприл отново почувства как магнетичните му очи неудържимо привличат нейните и усети да я завладява странна омая. С върховно усилие тя се обърна и излезе от стаята, пламнала от смущение. Михалис я последва надолу по стълбите, но се насочи към входната врата.

— Трябва да излизам вече — каза той, погледна часовника си и пак се обърна към нея. — Може би малко ще закъснея за обяд и тъй като тук няма почти никаква храна, щом дойда, ще отидем в някой ресторант. Но запомнете, при най-малкия признак на неподчинение, се връщаме обратно и оставате гладна. Всичко зависи от вас.

След тази тирада той напусна къщата, като не пропусна да заключи вратата след себе си.

Ейприл веднага трескаво се залови за работа. Първо опита да отвори входната врата — оттам щеше да й е най-лесно да се озове на улицата. В едно от чекмеджетата в кухнята намери дълъг тънък нож, който се опита да използва като шперц. Въпреки многобройните й опити обаче ключалката не поддаде. А като си помисли човек колко лесно става по филмите!

Дали пък нямаше да се справи с ключалките на прозорците? За съжаление и те се оказаха не по-малко костелив орех. Ейприл опита да отвори един по един капаците на всички прозорци, но без никакъв успех. Захвърли ножа и отиде да търси ножица. Откри една, но и тя не й свърши никаква работа. Изглеждаше по-лесно да се избяга от затвор, отколкото от тази къща.

Вътре взе да става непоносимо горещо, но не беше възможно да отвори някой прозорец да се разхлади. Надникна през пролуките на кепенците и забеляза, че навън слънцето пече безмилостно.

Ейприл почувства, че се задушава. Дори й се стори, че изпитва клаустрофобия. Заснова от стая в стая, но навсякъде жегата беше непоносима. Под синия си костюм не носеше нищо и въпреки че беше съвсем сама, някак не й се искаше да разкопчава и едно-единствено копче. Но самата мисъл, че Михалис може внезапно да се върне и да я намери така, я възпираше. От това й стана още по-горещо.

В хладилника намери изстуден сок, но напитката я разхлади съвсем за малко. Ейприл се почувства безкрайно изтощена от напрежението и от жегата. Михалис изобщо не го беше грижа какво изпитва тя затворена в тази проклета къща, готова всеки момент да припадне.

Почувства се на границата на силите си. Почти се разплака, въпреки че бе под достойнството й. С ужас си помисли, че наистина е взела да привиква с мисълта за него, за високата му силна фигура, за черните му изгарящи очи и тъмната коса. Господи! Как можеше да понася някой да се отнася покровителствено с нея. Спомни си как й беше казал веднъж, че жертвите често се привързвали към мъчителите си. Не, подобно нещо не можеше да й се случи! Добре се познаваше.

Тя още веднъж отчаяно задърпа входната врата и това изцеди и последните й сили. Ако продължеше да упорства, нищо чудно Михалис да я намери паднала на пода в безсъзнание. Тогава се сети за нещо. Ако любовницата му имаше някакви по-леки дрехи в гардероба си, можеше да вземе някоя назаем.

Гардеробът в спалнята обаче се оказа празен. Нямаше нищо и в скрина, и в чекмеджетата на тоалетното шкафче. Уморена, Ейприл приседна за миг на леглото, сетне решително стана и затвори вратата. Съблече костюма и легна да си почине. Остана по фино дантелено бельо, но какво друго й оставаше да направи? Ще полежи така и щом чуе входната врата да се отваря, ще скочи бързо и ще се облече.

Ейприл се отпусна и скоро заспа.

Когато отвори очи, на вратата стоеше Михалис. За момент Ейприл не можа да се ориентира в обстановката, но изведнъж й просветна и тя осъзна какво става. Веднага сграбчи свободния край на покривката, върху която лежеше, и трескаво се опита да прикрие голотата си.

— Пред нищо не бихте се спрели, за да постигнете целта си! — измърмори Михалис. — Какво означава сега пък това — опит да ме съблазните или да ме умилостивите?

— Заспала съм — оправда се смутено Ейприл и още по-плътно се зави.

— А може би през цялото време сте се престрували — иронично подхвърли той. — Вече имах възможност да се убедя какво въздействие имате върху мъжете, госпожице Стюарт! Нямаше нужда толкова „да разголвате“ истината.

Ейприл изгаряше от срам и не смееше да го погледне. Беше ясно как изглежда в неговите очи.

— Аз… Аз наистина не исках да заспивам — прошепна тя, като отчаяно се мъчеше да отбегне погледа му. — Почувствах се уморена и… просто легнах да си почина малко.

— Фотьойлите в салона не се ли оказаха подходящи за целта? Да-а-а, би било още по-скандално да ви намеря полугола в гостната си — провлече Михалис подигравателно. — И какво очаквате да направя сега, госпожице? Да загубя самоконтрол, да се хвърля в леглото и да се любя с вас, така ли?

— Беше ми горещо! — не издържа Ейприл и избухна в плач. — Щях да умра от задух, а жегата… жегата беше непоносима!

Михалис постоя известно време, без да сваля поглед от нея, и лицето му постепенно загуби присмехулния си израз. Пристъпи крачка, но нерешително спря и измърмори нещо под нос на родния си език.

— Теос! Забравил съм да включа климатичната инсталация! Изобщо не ми дойде наум.

Излезе от стаята и след няколко секунди полъхна хлад от климатизаторите. Но на Ейприл вече й беше все едно — тя седеше на леглото и хлипаше. Това последно унижение й дойде прекалено много. Плачеше без глас, но сълзите се стичаха по лицето й и от безсилие и срам й идеше да потъне вдън земя. Остана да седи загърната в покривката на леглото, унило отпуснала глава върху свитите си колене. Толкова й се искаше да си отиде вкъщи, че й идеше да завие от отчаяние и да не спре, докато той не се съгласи да я пусне. Михалис до такава степен я бе сломил духом, че вече нямаше сила да отговаря на обидите му.

— Прости ми, скъпа, наистина бях жесток към теб — чу го тя да казва, макар че не бе усетила кога е влязъл отново. Той приседна до нея на леглото и Ейприл инстинктивно се отдръпна.

— Не се страхувай — рече Михалис меко. — Няма да ти причиня болка. Да съм го правил някога досега?

— А кой ме заключи тук? Едва не се задуших! — вдигна тя разплаканите си очи и видя лицето му съвсем близо до своето.

— Признавам, не помислих колко горещо става тук по обяд. Аз съм свикнал с горещината, но вие изглежда винаги сте живели при по-умерен климат. Съжалявам — сви той рамене, — бях прекалено зает да споря с теб, вместо да съобразя това толкова просто нещо.

Ейприл понечи да отклони очи, но той неочаквано я хвана за брадичката и обърна лицето й към себе си.

— Ще ми простиш ли?

— Кой ви позволява да правите с мен каквото си поискате? — изхлипа тя.

— Вече на няколко пъти се опитвах да бъда любезен с теб — отвърна Михалис и избърса сълзите й.

— Не, вие не желаете да разберете как се чувствам! Никаква любезност не може да компенсира униженията, на които ме подложихте. Ако просто ме бяхте качили на самолета, сега нямаше да ви се налага да се правите на любезен. Нямам никакво желание да се омъжвам за Петрос, за един лъжец!

Той болезнено стисна брадичката й и гласът му отново стана груб:

— Не искам да говорим за Петрос! Всеки път, когато споменеш името му, се сещам, че ти не си прекрасното и прелестно създание, което виждат очите ми. Никога повече не споменавай името му! Няма смисъл да лъжеш, ти не си плод на въображението ми. Ти си пред мен жива, красива, съблазнителна и аз съм сигурен, че дори и само за миг да проявя невнимание, веднага ще избягаш при него.

— Няма да го направя!

— Надявам се този път да казваш истината — злобно процеди той, — защото даже и да избягаш, няма начин да не те открия на острова и тогава ще се отнеса към теб по съвсем различен начин. Ето така!

И Михалис я хвана за косата, дръпна я силно и приближи лицето й към себе си. Ейприл диво се съпротивляваше, но той я държеше здраво. Устните му покриха нейните в необуздано страстна целувка, която я остави без дъх. Зави й се свят и от паметта й избледняха всички други целувки. Тя с всички сили се съпротивляваше, но усилията й останаха напразни. Той разтвори устните й и проникна толкова дълбоко, че на нея не й остана нищо друго, освен да се остави в ръцете му, като само тихо скимтеше. Когато той се отдръпна и огледа изранените й устни, Ейприл не можа да откъсне очи от него. Беше като хипнотизирана.

— Това май е по-доброто решение на въпроса, вместо непрестанно да те следя — замислено рече той. — Брат ми не би взел жена, която вече е била моя.

— Ще те… Ще те убия! — задъха се от гняв Ейприл, но Михалис се разсмя и отново хвана лицето й.

— Не ме изкушавай да ти покажа какво удоволствие бих могъл да ти доставя! Няма да ми е трудно да го сторя, а тъй като имаш опит в тази област, удоволствието ще бъде взаимно.

Михалис пусна лицето й, стана и я изгледа с пламнали очи. Ейприл изведнъж осъзна, че покривката се е свлякла и тя стои полугола и трепереща пред него.

— Облечи се — нареди й той. — И не забравяй какво ти казах! Внимавай — тук не е Англия!

Михалис излезе и Ейприл се опита да размърда отмалелите си крака. Не беше очаквала сексуално насилие, въпреки че и преди той се бе държал грубо. Едва ли би се поколебал да изпълни заплахите си, особено след тази умопомрачителна целувка. Ейприл не беше сигурна докога ще има сили да се съпротивлява. Затова реши на всяка цена да рискува още днес, когато отидат на ресторант. Беше достатъчно да извика за помощ и всичко щеше да свърши. Ейприл се облече и слезе на долния етаж. Ефектът от целувката бе преминал в едва сдържан гняв.

Михалис беше в кухнята и когато тя влезе при него, той й заговори така, сякаш нищо не се беше случило:

— Приготвям обяда — весело съобщи той. — Донесох хляб, сирене, малко маслини и плодове. Купих и мляко за теб и едни страхотни бисквити с мед и бадеми. Ще се нахраним и след това си тръгваме към къщи.

— Защо ще ядем тук? — ледено попита Ейприл.

— Може би искам да остана насаме с теб — многозначително отвърна Михалис. — От друга страна бих могъл да предвидя колко неприятно би се получило, ако изведнъж решиш да се развикаш в претъпкания ресторант. Блюстителите на реда могат да ме задържат и през това време ти да избягаш.

— По-скоро заслужаваш да те тикнат в затвора! — гневно възкликна Ейприл, ядосана, че поредният й план е осуетен.

— О, аз съм прекалено известен, богат и влиятелен и това не би могло да се случи — спокойно отвърна Михалис. — Но теб могат да те задържат и да те отведат в едно заведение, където постоянно ще бъдеш под контрол, докато те освидетелстват. А това никак не би ми било приятно. Но хайде да сядаме на масата — покани я той. — Обядът е готов, дори съм направил чай за теб, скъпа.

— Не ме наричай „скъпа“! — троснато отвърна Ейприл.

— Защо, не ти ли харесва?

— Няма нужда да лицемерничиш. Но все пак ти не си всесилен, а и това твое високомерие…

Чашата, която Михалис беше надигнал, така и не стигна до устата му.

— Сега какво, отново ли ме предизвикваш? Май трябва да ти дам урок… — цинично се изсмя Михалис. — Вече ти казах, че така бих решил всички проблеми. След това ще те заведа на острова и ще ти позволя да се срещаш с когото искаш. Достатъчно е да обявя, че вече си била моя и всичко ще бъде наред.

Ейприл болезнено се сви и забрави дръзкото си поведение. Ръцете й така трепереха, че едва не разля чая. Забила поглед в чинията, тя не смееше да помръдне.

— Хайде, яж — мило я подкани Михалис. — И не се страхувай, правя любов само с тези, които го желаят.

Стана и широко разтвори прозорците.

— Нима не те е страх, че може да се разкрещя и някой от улицата да чуе? — подхвърли Ейприл, когато се посъвзе от смущението си.

— Една целувка и пак ще се умълчиш — рече Михалис, седна и продължи обяда си. — Сега вече ме познаваш по-добре. Хайде, храни се, че имам много работа и искам да се приберем по светло.

Този път Ейприл се подчини, без да роптае. Положението се беше променило. Той беше намерил сигурен начин да предотврати всяко нейно неподчинение. Тя се върна мислено в имението и си спомни за скалистия морски бряг и колко трудно би й било да стигне до пясъчната ивица. Явно започваше да се поддава на истерията, защото й хрумна, че плажът сигурно е миниран. Във всеки случай други възможности за бягство не й оставаха и тя беше длъжна да опита този последен вариант. И то още призори! Той беше заплаха за нея, която от ден на ден ставаше по-осезаема. Устните й още пазеха усещането за страстната му целувка. Някак си започваше да се влияе прекалено много от този мъж.

Когато на следващата сутрин Ейприл се събуди, небето беше покрито с оловносиви облаци и денят изобщо не изглеждаше подходящ за бягство. Не й се ставаше. Дълго остана будна в леглото. Спомни си вчерашния ден. Обратният път от Атина не беше изминат в неловко мълчание, както тя беше очаквала. Бяха си говорили с Михалис, като че ли се познаваха отдавна.

Той й разказа за страната си, за Древна Гърция и нейните съкровища, за Пътя на поклонниците, части от който са се запазили и до днес.

— Всеки е можел да върви по този път — обясни й той. — Не е имало никаква дискриминация. Единственото изискване е било този, който стигне до храма за поклонение, да се помоли на гръцки. Както и да не разкрива на другите какви чудеса е видял там.

— И какво е имало в този храм? — заинтригува се Ейприл.

— Каквото и да е било, едва ли би впечатлило съвременния човек — засмя се Михалис. — Всяка мистерия, лишена от ореола на тайнствеността, престава да бъде такава.

След кратка пауза Михалис я погледна и смени темата.

— Ейприл, обещай ми повече да не се опитваш да бягаш — помоли я тихо той.

— Не, не мога да ти обещая такова нещо — отвърна тя и цялата се напрегна, въпреки че допреди миг бе седяла спокойно на седалката.

Михалис не каза нищо, но приятелският разговор секна. И те двамата се оказаха отново там, откъдето беше започнало всичко — похитителят и жертвата му продължиха да пътуват във враждебно мълчание.

По-късно, по време на вечерята, телефонът иззвъня. Ейприл не можа да разбере нищо от целия разговор, но усети студенина и ярост в гласа на Михалис. Явно някой се опитваше да спори с него, защото накрая той гневно затвори телефона.

— Обади се твоят любовник — осведоми я Михалис. — Пита за теб. Искаше да знае защо още не си на острова. Между другото, не мислиш ли, че малко късно се е сетил за теб? Човек би очаквал от него да е по-нетърпелив, да се тревожи… Казах му, че не си пристигнала. А той заплаши, че ще отиде до Англия да те вземе.

Ейприл го погледна недоумяващо.

— Не се притеснявай. Няма да отиде, защото му забраних.

— Ами ако не се подчини? — кипна Ейприл. Вече не можеше да понася как този човек не зачита достойнството на другите.

— Никой от семейството не смее да нарушава моите заповеди — изскърца той със зъби. — Тук е Гърция и аз съм главата на семейство Константинидис. Тук не се сключват неподходящи бракове. Петрос може да ме заплашва, но нищо няма да направи.

Тази сутрин Ейприл откри, че вече няма сили и желание да се бори. Когато закуси, тя слезе на долния етаж. Там я очакваше Михалис, а това не предвещаваше нищо добро.

— Днес следобед ще трябва да изляза — ледено съобщи той. — Ще ми отнеме малко време, но работата ми е неотложна. Не забравяй, че навсякъде е инсталирана алармена система. Опасно е да се мъчиш да прекъснеш кабелите. Не се отдалечавай от къщата, защото може да излезе буря.

Ейприл не отговори. Михалис само я изгледа навъсено и се прибра в кабинета си. Беше гневен, защото без съмнение бизнесът му страдаше от цялата тази история. Ейприл знаеше, че вече няма смисъл да го моли за нищо. Беше длъжна отново да опита късмета си, когато той излезе. Кой знае, Михалис можеше повече и да не напусне къщата. Не беше останал и помен от благоразположението му след телефонния разговор с Петрос. За щастие, беше удържал на думата си и й беше върнал паспорта и другите вещи, макар да бе изпълнен с подозрения.

Веднага щом свърши с обяда, той излезе. Щом чу мерцедеса отвън да потегля, Ейприл се втурна към стаята си, взе си чантата, облече един пуловер и хукна надолу по стълбите. На входната врата я блъсна вятърът, но тя продължи бързо към скалите. Но когато стигна там, не се осмели дори да погледне морето — прекрасно знаеше как ще изглежда то. Но нямаше избор, трябваше да опита. Обърна се с гръб към морето, наведе се и протегна единия си крак надолу над бездната, търсейки опора. Ръцете й се впиха в мекия мъх по канарата и тя бавно заслиза надолу.

Бурята се изви внезапно. За броени минути заваля като из ведро. Бе мокра до кости. Небето причерня и само светкавици страховито прорязваха тъмата. Струи дъжд обливаха скалите и стана опасно хлъзгаво. Ейприл се опита да продължи да слиза, но се подхлъзна и разбра, че ако се помръдне от скалната тераса, на която бе стъпила, тя също ще се намокри и вече няма да има сигурна опора. Държеше се здраво за туфите трева, растящи върху торфа, но те всеки миг заплашваха да се отскубнат из корен.

Точно в този момент Ейприл се реши да погледне надолу. Под нея морето кипеше и се разбиваше в скалите. Бездната сякаш чакаше да я погълне, разтворила остри назъбени челюсти. Беше попаднала в капан. Всяко нейно движение можеше да й струва живота.

Нямаше го Михалис да я спаси. Георгиос и София навярно мислеха, че си е в стаята и едва ли биха я потърсили. Никой в този миг не знаеше къде е.

Ейприл отчаяно се вкопчи в жилавите треви. Не смееше да помръдне ни ръка, ни крак. Този път бе предприела нещо, което наистина не бе по силите й.

Пета глава

Мерцедесът рязко взе завоя и спря пред къщата. Веднага щом видя колата му, Ейприл започна да го вика по име, но Михалис не я чуваше. Вятърът и дъждът бяха прекалено силни, а и той явно бързаше. Слезе от колата само по риза, която прогизна, преди да е направил и крачка към къщата.

Ейприл не би издържала още дълго време, докато открие, че тя пак е изчезнала. Събра сили и отново го извика, този път още по-силно и отчаяно:

— Михалис! Михалис!

Той се спря, обърна се и се взря в тъмнината. Когато най-сетне се втурна към нея, Ейприл с ужас усети, че кракът й се подхлъзва. Мократа й коса беше полепнала на кичури по лицето, ръцете й бяха измръзнали и вече не я слушаха. А под нея се чуваше как морето беснее.

Михалис стигна до ръба на скалата, хвърли се на земята и сграбчи Ейприл.

— Михалис! Михалис! — Лицето му беше толкова близо, но тя не можеше да спре да повтаря името му.

— Тихо, държа те здраво — успокои я той. — Не мърдай и не се отпускай! Внимателно пусни тревата и се хвани за мен.

Дъждът се изливаше върху тях и Ейприл бе като парализирана от страх. Едно погрешно движение и щеше да полети надолу. Трябваше да положи огромни усилия на волята, за да пусне тревата. Тогава Михалис я улови под мишниците и я стисна с такава сила, че тя изохка от болка.

— Сега се хвани с двете си ръце за врата ми и се дръж здраво — нареди й той и полека започна да я тегли нагоре, докато тя легна на мократа трева на върха на скалата. Ейприл припадна от изтощение, но на Михалис и през ум не му мина да я остави. Наведе се над нея, свести я и я вдигна на крака.

— Ах ти, глупаче! — промърмори той, като я хвана за раменете и я разтърси. Очите му блестяха, а гневът му беше толкова голям, че в момента беше способен на убийство. — Съвсем малко да се бях забавил и щеше вече да си мъртва!

Ейприл не можеше да се съвземе от уплахата си. Стояха мълчаливо, вперили поглед един в друг, а дъждът се изливаше върху тях, по косите им, по лицата им. Мократа риза на Михалис, изкаляна и позеленяла от тревата, беше прилепнала към тялото му, но в този миг никой не мислеше за състоянието на дрехите си. Ейприл трепереше и едва се държеше на краката си, а в очите на Михалис проблясваха яростни искри. Той хвана мокрото й лице със силните си ръце и Ейприл не можеше да направи нищо друго, освен да му отвърне с безпомощен поглед.

— Ако бях забравил подозренията си, ако не бях се върнал…

Той не довърши изречението си, приближи лицето й до своето и улови устните й в жестока изгаряща целувка. Не знаеше, че Ейприл плаче. Сълзите й се смесваха с дъждовните капки, стичаха се по бузите й и мокреха и неговите страни. Двамата се бяха вкопчили един в друг, сякаш бяха смъртни врагове, борещи се на живот и смърт. Вцепенена, Ейприл даже не усети, че той пусна лицето й и я прегърна.

— Сега щеше да лежиш долу на скалите — прошепна Михалис, докато челата им почти се допираха, — безжизнена, обезобразена…

— Моля те, недей! — промълви тя разтреперана в обятията му, неспособна дори да мисли.

Той се взря в очите й и едва сега откри, че са пълни със сълзи. Наведе се и започна отново да я целува, бавно и страстно. Целувката я стопли, прогони уплахата й и Ейприл престана да трепери. Михалис я притискаше все по-силно и по-силно към себе си, докато мокрите им тела почти се сляха в едно. Едва когато той най-сетне отметна глава, тя осъзна, че е обвила ръце около врата му и се притиска с всички сили към него. В прегръдките му се чувстваше в безопасност, само там не се страхуваше от нищо.

— Да се прибираме — каза той внезапно и Ейприл се опита да го последва, но остра болка прониза глезена й.

— Навехнала съм си крака.

— Леко се отърва — отвърна й гневно Михалис. Не, това не беше всичко. Той беше я прегръщал, целувал, беше й спасил живота. Тя не бе треперила само от страх. За няколко секунди се беше почувствала почти като част от него и това чувство й беше харесало. А сега я плашеше.

— Съжалявам — пророни Ейприл, наведе глава и закуца напред, но Михалис мигом я взе на ръце и я понесе към къщата. Вятърът, още по-силен отпреди, навяваше дъжда в лицата им и Ейприл отново започна да трепери.

— Сега имаш нужда от един горещ душ — строго каза Михалис, когато я занесе в стаята й. — Като свършиш, ще дойда да ти прегледам глезена.

Той я пусна и си тръгна. На Ейприл обаче й се прииска да му каже поне една добра дума, да му обещае, че повече няма да прави номера, да му благодари.

— Майкъл — обърна се тя нежно към него.

— Не ме бъркай с брат ми! — извика той неочаквано и сбърчи гневно вежди. — Аз съм грък и се казвам Михалис. На Петрос можеш да му викаш както си искаш, но когато говориш с мен, не забравяй кой съм! — И той излезе от стаята, като затръшна вратата след себе си.

Докато стоеше под горещите струи на душа, Ейприл си мислеше, че споменът за преживяния страх никога няма да избледнее от паметта й. Ако Михалис не се беше върнал навреме, сега щеше да е мъртва. Мисълта за бягство беше обсебила съзнанието й още от самото пристигане тук, но сега реши, че трябва да сложи край на тези рисковани опити.

Облече си пеньоара и седна на леглото да си подсуши косата. Как ли щеше да се отнася Михалис с нея отсега нататък? Навярно ще я изпрати вкъщи. Всъщност никой не излезе победител от битката помежду им — тя най-сетне беше осъзнала, че е невъзможно да му се изплъзне, а той не можеше повече да я задържа, защото по този начин се нагърбваше с отговорност, която беше прекалено голяма дори за него. Утре сигурно щеше да я закара до Атина и да я качи на самолета.

Михалис полудяваше всеки път, когато я чуеше да споменава името на брат му, така че Ейприл се закле да не го произнася повече пред него. Сега съжаляваше, че не се е примирила с пленничеството си още от самото начало — във всеки случай би било по-безопасно.

Когато Михалис влезе, преоблечен във всекидневните си дрехи, тя все така седеше на леглото. Косата й почти беше изсъхнала и падаше на кафяви вълни по раменете.

— Изпий това! — подаде й чаша коняк и не сне поглед от нея, докато тя не го изпи послушно до дъно. — Дай сега да ти прегледам крака.

Предишната Ейприл би отказала, но тази се подчини и вдигна крака си, като леко потръпваше от болка, докато внимателните пръсти на Михалис опипваха навехнатия глезен. Той коленичи на пода и тя забеляза, че е донесъл със себе си бинт и някакво бурканче, но реши да не задава въпроси. Каквото и да правеше, щеше да си мълчи и да търпи. От предизвикателното й поведение не беше останала и следа и в този момент й се искаше просто да престане да му създава неприятности.

— Взех го от София — обясни й Михалис. — До сутринта ще ти мине или поне така твърдят.

Ейприл се наведе и погледна тъмните му ръце, които умело превързваха глезена й. Той свърши, изправи се и грижливо затвори буркана. После влезе в банята да си измие ръцете. На Ейприл й се прииска да поговори с него, но прояви достатъчно благоразумие и не го направи. А така й се искаше! Искаше й се да му се усмихне и да види как и неговото лице се озарява от ослепителна усмивка. Това се случваше толкова рядко, но случеше ли се, той се променяше до неузнаваемост.

От банята обаче Михалис се отправи към вратата, като се спря само за момент, колкото да й каже:

— Ако искаш, ще ти донесат вечерята тук. Така няма излишно да натоварваш глезена си, а и ще имаш време да се съвземеш от шока. Мисля, че ще е най-добре още сега да си легнеш.

— Моля те, не си отивай просто така — развълнувано прошепна Ейприл. — Аз… още не съм ти благодарила за това, че ме спаси и… И исках да те уверя, че повече няма да се опитвам да бягам.

Михалис я погледна в очите, в които се четеше искрена молба, и като никога лицето му не придоби обичайния си ехиден израз.

— Този път ти вярвам, защото утре те качвам на самолета за Англия. Знам, че рискувам да се свържеш с Петрос, но не мога непрекъснато да бъда около теб и да те спасявам. Някой ден просто може да закъснея. Така че утре си заминаваш вкъщи.

Ейприл не можеше повече да издържа тъмния му проницателен поглед и наведе глава. Михалис постоя малко, наблюдавайки я втренчено, сетне рече:

— Да не би да не искате да си отидете вкъщи, госпожице? Да не сте се привързала към похитителя си?

Ейприл тревожно прехапа устни, когато Михалис излезе от стаята й. В никакъв случай не бива да се привързва към него! Отчаяно се опита няколко пъти да убеди сама себе си, че с нетърпение очаква утрешния ден и завръщането си вкъщи, но без особен успех.

Когато София й донесе вечерята, на Ейприл никак не й се ядеше. Беше прекалено потисната. Утре напускаше Гърция и никога повече нямаше да се върне. Беше й тягостно, но все пак се опита да се ободри. Ще се постарае да забрави Михалис Константинидис и всичко свързано с него. И други мъже я бяха целували. А този беше обсебил мислите й поради простото обстоятелство, че противно на волята си, беше принудена да съжителства известно време с него.

Но образът му не изчезваше от съзнанието й. Нямаше смисъл да си повтаря, че и други са я целували.

Не го бяха правили по същия начин. Михалис беше проникнал прекалено дълбоко в душата й, за да го забрави лесно. Всичко преживяно с него беше като някакъв сън, от който тя нямаше желание да се събуди.

Беше късно посред нощ, когато той почука тихо на вратата. Ейприл тъкмо излизаше от банята и мислейки си, че е дошла София, извика: „Влез!“. Когато обаче видя Михалис на вратата, застина изненадана насред стаята и притеснено се загърна в пеньоара си.

— Мислех, че си заспала.

— Не, изглежда… Май не съм толкова уморена.

— Сигурно е от шока. Искаш ли да ти донеса нещо? Още един коняк?

— Не, благодаря.

— Как е кракът ти?

Тя го раздвижи и не почувства болка.

— Добре е, всъщност едва ли е било нещо сериозно.

— Леко се беше подул. Но пък този мехлем е почти вълшебен според София. Добре, ако нямаш нужда от нищо, тогава да те оставям да спиш…

Ейприл не можа да измисли какво да отговори. Искаше да се извини, но не намираше думи. Не можеше да направи нищо друго, освен да стои и да го гледа, омаяна от силното му излъчване. Познаваше лицето му така добре, сякаш се познаваха от години.

Той отвърна на погледа й и стисна устни. Изглеждаше объркана, уязвима, неспокойна, толкова различна от момичето, което беше посрещнал на летището! В очите й, все така невинни и ясни, сега се четеше отчаяние.

— Не ме гледай така! — изскърца със зъби Михалис. — Още усещам дъха ти върху устните ми, а и аз съм мъж със съвсем нормални мъжки желания.

Лицето на Ейприл цялото пламна и тя сведе очи. Тя също помнеше целувките му, уханието на кожата му, помнеше как брадата му я одраска, когато лицата им се допряха под проливния дъжд, помнеше силата, с която я притискаше към себе си.

— Теос! Кажи нещо, за бога! — извика той внезапно. — Утре ще те видя за последен път в живота си!

— Нека… Нека бъде така, както ти искаш — едва успя да промълви Ейприл. Думите му бяха нажежили атмосферата в стаята със страст, която беше почти агресивна. — Съжалявам, че изобщо дойдох в Гърция и мога да ти обещая, че никога няма да се опитам да се свържа с…

— Не споменавай името му! — прекъсна я Михалис, спусна се към нея и я хвана за ръцете, още преди да е довършила изречението си. — Не ми напомняй! Не искам да ми напомняш за връзката си с брат ми.

— Но защо не ми вярваш? — попита го тя с очи, изпълнени с горест, а той погали лицето й.

— Защото си прекалено красива, за да си истинска — каза Михалис с горчивина. — Твърде млада и привлекателна си, за да повярвам в невинността, която излъчваш. Нещо повече, ти дойде тук заради един мъж, който не криеше, че е безумно влюбен в теб и аз зная поради какви причини. Пристигна в Гърция само с един самолетен билет и почти без нищо друго. Бягаше от станалия вече непоносим за теб живот и искрено се надяваше да останеш тук завинаги…

— Не е така, но мога ли да те разубедя? — прошепна Ейприл. — В края на краищата, има ли някакво значение…

— За мен може и да има — процеди през зъби Михалис.

— Но защо? Няма да промениш мнението си за мен, нали? Беше го съставил, още преди да си ме видял. Избрал си да вярваш на Петрос. Защо просто не продължиш да му вярваш?

— Аз и сега му вярвам. И въпреки всичко, това има значение за мен, макар че бих искал да нямаше. Аз самият те желая.

Ейприл потрепери и пребледня от неочакваните му думи. Знаеше, че е истина — Михалис не се шегуваше. Лицето му се беше изопнало, а в ъгълчето на устата му едно мускулче нервно потрепваше, издавайки усилията му да сдържа чувствата си. Тя вдигна глава и го погледна в очите. В тях сякаш се разгаряха черни пламъци, които я залюляха така, че й се зави свят.

Той започна да я милва и Ейприл изхлипа тихичко, отчасти от изтощение, отчасти от възбуда. Това беше достатъчно за Михалис, за да пренебрегне задръжките си. Бавно той я привлече към себе си, обви ръцете си около нея и жадно потърси устните й. Ейприл нямаше сили да се съпротивлява, въпреки че добре знаеше какво си мисли той за нея. Силните му ръце я обгърнаха и безмилостно я принудиха да сложи глава на рамото му, докато я целуваше като обезумял.

— Ти си създадена за любов, за прегръдки — едва чуто произнасяше той между целувките. — Лека като перце, нежна като коприна, с очи като звезди. Искам те! Желая те още сега!

Той разтвори устните й и тя изстена пред чувствения похотлив натиск на езика му. Някак потайно той започна да изследва топлината на устата й, после се върна, плъзна се по устните й, а след това се втурна обратно навътре, за да намери нейния език.

Ръцете й се стрелнаха и го обгърнаха, като се стегнаха в здрав обръч около кръста му. Пламъци пробягаха по тялото й, краката й омекнаха и тя се отпусна в прегръдките му. Той прекара ръка по гърба й и сподавено изръмжа от раздразнение, че дрехата й му пречи. С лекота разкопча пеньоара й и го запрати на земята, като отново я улови в обятията си. Устните му не се отделяха от нейните и тя чуваше как собственото й учестено дишане се смесва с неговото. Това беше лудост и грях, но огънят вече я обгръщаше. Тя искаше да изгори в него и отвръщаше на целувките му със същата необуздана страст.

Когато пръстите му отново зашариха по гърба й, сега покрит единствено от тънката й атлазена нощница, тя извика, ужасена от мощта на чувствата, които бликаха на вълни от неподозирани дълбини, и обливаха цялото й същество в огнени струи. Тя се изви назад като дъга и той притегли нетърпеливо тялото й, за да усети тя твърдото му мъжко желание. Тогава Ейприл започна да пропада в някаква черна пропаст. Светът наоколо престана да съществува, тя виждаше само огъня, предложен й от Михалис, и не усещаше нищо друго, освен силното му здраво тяло, с което заедно летяха надолу в бездна от кадифе.

— Отдай ми се, скъпа — дрезгаво прошепна той. Ейприл не беше в състояние да говори, беше като смазана, обгърната отвсякъде от нажежена тъма, в която потъваше все по-надълбоко и по-надълбоко. Не можеше да направи нищо повече, освен като в просъница да повтаря името му. Той я повдигна, докато пръстите на краката й вече не докосваха земята, завъртя се и тръгна с нея към леглото.

— Толкова си прекрасна — прошепнаха устните му. — Толкова крехка и топла! Искам да усетя мекотата на кадифената ти кожа до тялото си, да заровя лице в сиянието на косата ти…

Не й даде време да се опомни и здравия й разум да се обади. Внимателно я положи на леглото и се изправи за момент, колкото да съблече пуловера си. След това се отпусна до нея и се зае да развързва тънките връзки, които крепяха нощницата й. Лесно се справи и бързо дръпна ефирната материя надолу, разголвайки тялото й до кръста. В очите му се разгоря луда страст, когато погледът му попадна на малките й изящни гърди, присвоили си красотата на две свежи розови пъпки. Възбудата й беше толкова силна, че когато той ги докосна нежно, тя извика, разкъсвана от чувства. Зърната й набъбнаха, гърдите й се стегнаха, за да посрещнат ласките му. Тя усети тялото му върху себе си и шумно издиша. Михалис обхвана гърдите й с ръце, а устните му за пореден път се впиха в нейните. Той обаче нямаше търпение да открие прелестните потайности на тялото й. Обсипа гръдта й с целувки и лекичко захапа зърното й, при което тя извика от болка и наслада. Така той продължи да я затрупва с ласки, докато тя започна да хлипа в обятията му. Тогава я повдигна, сне от нея и последните й дрехи и пред очите му се разкри нежната й красота.

— Само ако и ти го желаеш — дрезгаво промълви той, докато поглъщаше с поглед тялото й.

Ейприл беше така преизпълнена със страст, че почти се ужасяваше от силата на неистовото си желание за нещо, което никога не бе познала, нито пък беше очаквала.

— Да! — най-сетне се отрони от устните й и Михалис се усмихна. Ейприл изобщо не разбра кога се е съблякъл. Не виждаше нищо друго пред себе си освен мощните му мускулести гърди и къдравите черни косъмчета по тях. Тя го искаше в себе си, искаше да усети тялото му, да го почувства. Протегна ръце, за да го докосне и зарови пръсти в дълбокия черен мъх на гърдите му, като нетърпеливо го притегли към себе си.

Михалис се засмя тихо, отпусна се отново върху нея и телата им потънаха в мекото легло.

— Сега, скъпа, сега — опита се той да я поуспокои. — Имай предвид обаче, че те желая диво, ожесточено и няма да бъда нежен, нито пък ще свършим бързо. Разбра ли ме какво искам да ти кажа?

Думите му я върнаха обратно на земята и върнаха разсъдъка й. Това предупреждение я накара да осъзнае колко сила има в тялото, което лежи върху нея, колко сила и непоколебимост. Ръката му се промуши между бедрата й в търсене на източника на нейната страст и Ейприл мигом се скова, обзета от внезапна паника. Той мислеше, че тя го е правила преди, и безрезервно вярваше на Петрос. Михалис усети реакцията й и погледна изненадан разширените й от ужас сиви очи.

— Какво ти стана? Уплаши ли се от нещо? За известно време тя просто загуби дар слово.

— Аз… не мога! Никога… не съм… — успя да промълви най-сетне и учудването на Михалис премина в гняв.

— Не си играй с мен! — процеди той през зъби с лице, изопнато от страст и ярост. — Та ти се разтапяше в ръцете ми преди малко!

— Не можех да го предотвратя — прошепна Ейприл. — Когато ме докосваш, просто ми премалява, но никога не съм била с мъж. Сега… ме е страх.

Той дълго време я гледа втренчено и се чуди дали да й повярва, докато ръцете му продължаваха да я галят. Ейприл лежеше със затворени очи и трепереше. След дълго колебание Михалис стана, метна нощницата върху нея и започна да се облича.

— Можеш да си отвориш очите — рязко процеди той, все още задъхан, но вече овладял чувствата си.

— Съжалявам — прошепна тя и Михалис се намръщи.

— Наистина жестоко ще съжаляваш, ако само за миг дори се усъмня, че нарочно ме разиграваш — заплаши я той. — Сега обаче не съм сигурен дали е така.

Той вдигна пеньоара й от пода, остави го на леглото до нея и продължи:

— Да се надяваме, че до утре глезенът ти ще е оздравял, защото отиваме на острова. Няма да видиш Англия, докато не ми се изясни цялата тази история.

— Ще ме водиш на острова?! — учуди се Ейприл и забрави за притеснението си. — Но там са Петрос и… семейството ти.

— Да — съгласи се той, — и Петрос е там. И един от вас двамата ще ми каже истината. Нямам време да плаваме дотам с ферибота, затова ще пътуваме с хеликоптер. С нетърпение очаквам да видя срещата ви.

Михалис излезе от стаята и Ейприл си облече нощницата. За сън обаче не можеше и да помисли. Огънят в нея още гореше, дори уплахата й не бе успяла да го потуши. Все още усещаше страстта в себе си, реална и осезаема. А утре ще трябва да се срещне със семейството му, ще трябва да се изправи пред Петрос и да го нарече лъжец в собствения му дом пред очите на Михалис, от чийто поглед нищо няма да убегне.

Ейприл обаче не можеше да си обясни как бе попаднала сред тези черни изгарящи пламъци? Имаше чувството, че последните няколко дни са продължили години, че цял живот е усещала силното присъствие на Михалис. Дори и със затворени очи тя го виждаше пред себе си и нямаше никакво намерение да го прогони от съзнанието си. Искаше той отново да я докосва, да възпламенява огъня в нея и това да продължава до безкрай, докато всичко в нея изгори и се превърне в пепел. Такова усещане не бе изпитвала никога по-рано.

На следващата сутрин седна до него в хеликоптера. Беше взела целия си багаж, защото след посещението на острова щяха да я закарат направо на атинското летище, след което веднъж завинаги щеше да прекрати взаимоотношенията си със семейство Константинидис.

Докато летяха над морето, Ейприл изтръпваше всеки път, когато под тях се появеше някой остров, понеже очакваше, че именно там ще се разиграе неприятната сцена. Тъкмо да разбере, че се е излъгала и да си отдъхне от напрежението, на хоризонта изникваше следващият остров и така страхът от предстоящото изпитание непрекъснато се наслагваше у нея. Тя не можеше да си представи как ще излезе от затрудненото положение. Оказваше се, че всъщност никога не е познавала Петрос. Там, където отиваше, всички щяха да й бъдат чужди, с изключение на Михалис. Сега нямаше към кого другиго да се обърне за подкрепа освен към него, към човека, който я беше отвлякъл, който я беше изолирал от останалия свят противно на волята й, който на всичкото отгоре не беше на нейна страна.

— Пристигнахме — каза внезапно той, хвана я за ръката и посочи някъде надолу.

Островът с нищо не се различаваше от тези, които вече бяха подминали. Беше само малко по-малък. Хеликоптерът летеше сравнително ниско и Ейприл не можеше да го обхване целия с поглед. Изглеждаше безлюден като някой тропически остров, отдалечен на стотици километри от цивилизацията. Виждаха се само покрити със зеленина хълмове и планини, обширни плажове, редуващи се с назъбени канари и никакви признаци на живот. Скоро обаче вертолетът се издигна по-високо и Ейприл най-сетне видя къщата.

Тя беше внушителна, изградена от често срещания на този остров камък със златист оттенък. Изглеждаше стара и малко неприветлива. Направиха едно кръгче над нея и Ейприл забеляза плувен басейн, морави, отрупани с цветя, и огромни дървета, пренесени тук вероятно преди много, много години. Всичко говореше за невиждано богатство, спокойствие и разкош.

— Ето това е крепостта на семейство Константинидис — рече Михалис. — От поколения насам това място е притежание на моя род.

— А защо не виждам селата? — попита Ейприл учудена, откривайки огромното несъответствие между разказите на Петрос и това, което виждаше.

— На острова няма села. Тук са само нашата къща, планините, морето и това е всичко.

— Но Петрос ми е разправял, че има села, църква…

— Навярно е искал да те предразположи да дойдеш тук. Във всеки случай ще му дадем възможност да се поправи само след няколко минути.

— Може и да го няма. — Ейприл се хвана за тази мисъл като удавник за сламка.

— Недей да храниш празни илюзии — навъсено я посъветва Михалис. — Той е там долу, скоро ще те посрещне и тогава ще разбера кой от двама ви ме е лъгал.

Нямаше нужда да я заплашва, тонът му беше достатъчно красноречив. Който и да беше лъжецът, когато го разкриеха, сигурно щеше да съжалява, че изобщо се е родил на този свят.

Във всеки случай Ейприл едва ли щеше да стане свидетел на някое мило семейно тържество.

Шеста глава

Хеликоптерът кацна на голямата поляна пред къщата и Ейприл веднага разпозна сред тълпата от слуги трите лица, които не искаше да вижда. Въпреки молитвите й Петрос беше там, а до него стояха хубавичко мургаво момиче и висока стройна жена, облечена елегантно — госпожа Константинидис.

Как ли щеше да понесе тази изискана жена предстоящите събития? За себе си Ейприл беше сигурна, че сигурно ще се разстрои и ще се чувства неудобно. Тя обърна питащи очи към Михалис:

— А майка ти…

— Не бива да тревожим майка ми — отсече той. — Срещата между теб и Петрос ще се състои в нейно отсъствие.

— Но тя е тук!

— А ти какво очакваше? Та това е нейният дом! Както и да е, остави всичко на мен. Ще правиш само това, което ти кажа, в противен случай ще има неприятни последици за всички ни.

— Би могъл да ги спестиш, стига да ме беше закарал на летището.

— Искам истината, цялата истина — държеше на своето Михалис. — И ще я науча още днес!

— Държиш се така, сякаш ти си онеправданият. Аз пък те уверявам, че с брат си и двамата ще съжалявате! — сопна се Ейприл, когато гневът у нея надделя над страховете й. — Явно майка ти изобщо и не подозира, че синовете й проявяват престъпни и маниакални наклонности. И какво би ми попречило след малко да вдигна един хубав скандал и да направя Петрос на пух и прах пред всички?

— В мига, в който се опиташ да го направиш, ще те удуша — процеди през зъби Михалис, скочи на земята и пое с двете си ръце Ейприл, докато тя слизаше от вертолета и изгаряше от желание да го ритне в корема. Той си оставаше отвратителен и арогантен тип, въпреки че умееше да я разтапя в ръцете си.

— Време е да обуздаеш гнева си — рече й той. — Пилотът не говори английски, но всички от семейството владеят този език. А ние сме свикнали на изискани обноски.

— И какво изискано има в теб? — изсъска Ейприл. — Отвлече ме, принуди ме да предприемам рисковани опити за бягство, целува ме…

— … любих се с теб — допълни той иронично и даде някакви нареждания на пилота. — Помисли върху последните ми думи — посъветва я той, като се обърна отново към нея. — Само една дума не на място да чуя, и ще ме накараш да те целуна пред всички, за да те накарам да млъкнеш. Така и любопитството на майка ми ще бъде задоволено и тя ще може да си отдъхне. Сигурно ужасно я измъчва въпросът на кой ли от синовете й принадлежи сърцето на красивата чужденка.

— На нито един от двамата! — избухна Ейприл.

— Бих се радвал думите ти да се окажат верни — заплашително каза Михалис. — Не искам обаче да правя това разследване в присъствието на майка си, така че най-добре не вдигай излишен шум. Ще говоря аз, а ти си мълчи и се преструвай на стеснителна и беззащитна. Това ще я трогне.

Слугите най-сетне бяха намерили повод да се приближат към тях и поне трима се хвърлиха да поемат багажа й. Членовете на семейство Константинидис ги последваха, така че не остана време за повече приказки. Ейприл съжали, че до този момент беше спорила с Михалис, вместо да се опита да го предразположи към себе си или да узнае какви точно са намеренията му. А сега щеше да се притеснява дали ще успее да реагира на нарежданията му.

От всичко чуто и видяно досега Ейприл си направи извода, че Петрос е лъгал брат си единствено за да се спаси от натрапения му брак. Майка му и сестра му явно не подозираха нищо. Това означаваше, че Петрос не би могъл да я посрещне по друг начин, освен като добра позната. Интересно как ли ще се справи! Точно в този момент не друг, а Ейприл имаше желанието да удуши някого, и то не кой да е, а самия него. Какво беше очаквал в края на краищата и какво щеше да прави с нея, дори и Михалис да не се беше опитал да осуети идването й тук? Ако беше намислил нещо, то тогава щеше да е най-добре да се придържа стриктно към плана си и много да внимава да не обърка нещо, защото го очакваше голяма неприятност в лицето на Михалис.

Петрос никак не изглеждаше смутен, което на свой ред пък обърка Ейприл. Той се усмихна широко и се втурна да я посрещне:

— Ейприл! Най-сетне си тук!

Той пое ръцете й и ги целуна. Останалите членове на семейството явно не виждаха нищо нередно в този жест и Ейприл почти изпадна в паника. Михалис сигурно вече си мислеше, че подозренията му са били напълно основателни.

— Толкова много сме чували за вас, госпожице Стюарт, както и за добрината, която семейството ви е проявило към Петрос по време на престоя му в Англия. Очаквахме ви още миналата седмица, но няма значение — пристигате тъкмо навреме за тържествата.

Госпожа Константинидис се приближи с достойнство и я поздрави с искрена радост. Ейприл отправи пълен с отчаяние поглед към Михалис — Петрос беше казал още една лъжа. Той никога не се беше срещал със семейството й.

— Петрос не може да не ви е споменавал, че и аз познавам Ейприл. Та нали аз я помолих да го вземе под опеката си в Англия — обърна се Михалис към майка с ослепителна усмивка.

Ейприл трябваше да положи доста усилия, за да не издаде объркването си. Какво означаваше сега това? Да не би двамата братя да се бяха наговорили предварително или Михалис просто импровизираше, като по този начин отправяше по едно предупреждение към Петрос и към нея?

— Не, не ни е казвал такова нещо, вероятно защото не иска да му напомняме, че без нея сигурно би се забъркал в някоя каша.

— Ще бъдете ли така добри да престанете да говорите за мен сякаш съм още хлапак — шеговито подхвърли Петрос.

— Ами че то си е така — намеси се дръзко сестра му. — Винаги сгазваш лука, когато Михалис те остави сам да се оправяш. — Петрос размаха юмрук на шега, а тя му се изплези в отговор, след което, вече сериозна, се обърна към Ейприл: — Аз съм Марика. Не вярвам някой от тях двамата да ви е споменавал за мен.

— Напротив, споменавали са ми — приветливо отговори Ейприл.

Марика изглеждаше приятно момиче и това, че братята й бяха негодници, не беше причина да бъде груба с нея.

— Хм, обикновено ме пренебрегват. А мога ли да те наричам Ейприл? Името ти е толкова хубаво!

— Хубаво име като за хубаво момиче — обади се Петрос, прегръщайки Ейприл през кръста.

— Като за красиво момиче — поправи го Михалис и го погледна предупредително. — Тя не понесе много добре полета, така че смятам да я заведа в стаята й. Ако обичаш, ела и ти, майко.

Въпреки че не понасяше лъжците, самият Михалис си служеше доста умело с лъжи. На Ейприл много й се искаше да остане за момент насаме с него, за да му изтъкне този факт, но поне засега това беше невъзможно, защото след тях тръгнаха майка му и сестра му.

Ейприл чувстваше как все повече се заплита в паяжината от интриги на Михалис. Единственият начин да се измъкне беше като направи сцена пред майка му, но така щеше да се злепостави в очите й и всички щяха да вземат самата нея за интригантка с непристойно поведение.

В спалнята госпожа Константинидис се зае да й показва верандата, банята, сешоара… През това време Михалис стоеше мълчаливо насред стаята и явно изчакваше другите да си отидат. Марика седна на леглото и започна да се друса нагоре-надолу върху меката пружина, като не спираше да коментира обясненията на майка си.

— Марика, не е учтиво непрекъснато да ме прекъсваш — не се стърпя най-сетне възрастната жена, — нито пък да сядаш на леглото, предназначено за нашата гостенка.

Марика изглеждаше на около деветнайсет години и на Ейприл всъщност й се понрави непринуденото й поведение.

— Не виждам Ейприл да има нещо против — възрази весело тя. — Във всеки случай не ми се струва да е от онези досадни и превзети гости, които някога сме имали. Тя явно е приятелка на Михалис, иначе защо ще се грижи за Петрос в Англия. Никой поне с малко ум в главата не би се занимавал с него, освен ако не си търси белята. Тя го е правила само заради Михалис, да, сега всичко ми се изясни.

— Щом е така, вече нямаш работа тук. Моля те, напусни стаята на Ейприл — нареди Михалис. — Вече казах, че пътувахме лошо и тя има нужда от почивка.

Той не опроверга догадките на сестра си и Ейприл още повече се притесни. Марика и майка й излязоха и тя най-сетне остана насаме с Михалис.

— Искам обяснение! — Ейприл едва се сдържаше да не повиши тон. — На сцената се появи още един лъжец — ти самият.

— Правя го заради майка си — спокойно й отвърна Михалис и сложи куфарите й на леглото. — Ще ги отвориш ли най-сетне? Ще пратя една прислужница да изглади омачканите ти дрехи.

— Нямам никакво намерение да ги отварям! Защо просто не извикаш Петрос и да приключим с тази история веднъж завинаги? Сега вече знаеш, че лъже, дори и да си се съмнявал преди. Явно той се е пристрастил към лъжата като някой наркоман. Изобщо странно семейство сте вие. Чудя се как Марика успява да бъде така весела и жизнерадостна, заобиколена от двама братя лъжци!

След тази дълга реч Ейприл остана без дъх, а Михалис се подсмихна, присви очи и тръгна към нея.

— Не смей да ме докосваш! — предупреди го тя, решила този път да не отстъпва. Нямаше да му позволи отново да я превърне в разтреперана малоумница. Освен това майка му сигурно беше наблизо.

— Ще викам! — заплаши го тя, но и това не помогна. Той я сграбчи за раменете и я погледна с насмешка в очите.

— Викай, една целувка е достатъчна, за да заглуша вика ти.

Не, той не би посмял да направи това. Вратата на спалнята беше широко отворена, а майка му можеше да дойде всеки момент. Вътрешно в себе си Ейприл тържествуваше. Тя отвори уста, за да даде воля на гнева си, но Михалис веднага я затвори, като залепи устните си върху нейните. Ейприл диво се съпротивляваше, но се чувстваше безпомощна — сякаш се опитваше да премести стена, която никога не би се помръднала от мястото си. Силната му прегръдка започна да й причинява болка и тя изохка в ръцете му, чувствайки как възбудата отново обзема цялото й същество.

— Тихо! Това ти е за назидание — едва чуто промълви Михалис в краткия миг, докато устните им бяха разделени.

Откъм вратата се чу лек шум и той вдигна глава, без обаче да проявява признаци на безпокойство. Зад ъгъла тъкмо изчезваше фигурата на майка му. Ейприл го погледна уплашено:

— Видя ли какво направи сега! Кой знае как ще го възприеме!

— Ако не се лъжа, ще се усмихне щастливо. Вече съм на трийсет и шест и според нея отдавна би трябвало да съм се оженил. Тревожи я това, че ако нещо се случи с мен, Петрос ще трябва да поеме управлението на семейния бизнес. Тя иска друг наследник — иска внук.

— Сега обаче сигурно ще се разочарова.

— И преди й се е случвало. Виждала ме е с много жени. Аз не съм малко момченце.

— Пусни ме! — Ейприл се ядоса, че Михалис отново я е изиграл, но още повече се ядоса на себе си, че допуска обаянието му да заглуши разума й.

— Но разбира се — съгласи той се веднага. — Недей да викаш обаче. Ако ли пък се опиташ, най-много майка ми да дойде и да затвори вратата. Сигурно ще си помисли, че е от любов. Във всеки случай тя храни големи надежди за теб.

— Мразя те!

— Естествено. Все още не си се привързала към похитителя си.

— Добре, но сега, ако обичаш, ме остави да си почина, нали сме били пътували лошо.

— Разбира се, госпожице. Но ако нещо ви потрябва, на ваше разположение съм.

— Стой по-надалеч от мен!

Михалис си излезе със самодоволна усмивка. Всичко се развиваше така, както на него му се искаше. Оставаше му само да изтръгне истината от брат си, което обаче май нямаше да му се удаде лесно. Изглежда и Петрос играеше някаква своя игра.

Ейприл реши да вземе душ, за да се успокои. Непрекъснато си повтаряше колко ненавижда Михалис, как ще го накара да страда… Опитваше се да не мисли за него, но образът му непрекъснато беше пред очите й.

Когато се върна в стаята си, една прислужница вадеше дрехите й от куфарите, като една част слагаше на закачалки и ги пъхаше в гардероба, а друга заделяше за гладене. Така значи! Михалис и тук й се месеше. Дори нямаше право да държи куфарите си готови за път!

Но когато слезе за обяд, вече не съжаляваше, че така се е случило. Марика и майка й бяха седнали на масата, облечени в скъпи изискани рокли. Тъй като и без друго всичките й дрехи бяха извадени, Ейприл реши да се премени в любимата си морскосиня рокля с разпръснати малки бели цветчета по полата.

— Много скромно — отбеляза Михалис ехидно по адрес на тоалета, докато придържаше стола й. Забележката му обаче беше произнесена така тихо, че да я чуе само Ейприл. Иначе пред останалите той се държеше любезно и с достойнство — както се полага на глава на семейството.

Ейприл вдигна случайно поглед и откри, че Петрос я гледа влюбено, сякаш съвсем си е загубил ума по нея. Правеше го само за да дразни брат си, при това съвсем успешно, защото, когато Михалис го забеляза, лицето му се смръщи като буреносен облак. Ейприл разбра, че Петрос възнамерява да продължи играта до края и това още повече я потисна. Беше попаднала в капан, в който дори нямаше право да изрази гласно недоволството си.

След обяда госпожа Константинидис пожела да поговори насаме с големия си син.

— Извинявай, Ейприл, но когато Михалис се върне вкъщи, винаги има толкова много неща, които бих искала да обсъдя с него. Утре ще имаме гости и той като глава на семейството ще бъде зает тогава, така че ще трябва да проведем този разговор сега. Няма да ти го отнема задълго.

Очевидно сцената, разиграла се в стаята на Ейприл, й беше направила силно впечатление.

— Не се притеснявайте, госпожо Константинидис — отговори Ейприл любезно, макар че й идеше да каже нещо далеч по-язвително.

— Скъпа, можеш да ме наричаш просто Лидия — каза тя, погали я по ръката и излезе след Михалис.

Значи бяха я одобрили! Какво ли щеше да си помисли тази прекрасна жена, когато научи цялата истина? Защото истината винаги излиза наяве. Ейприл се огледа за Марика, но тя също беше изчезнала някъде и при нея беше останал само Петрос.

— Ела да те разведа из градината — покани я той.

— Трябва да поговоря с теб.

— Един разговор няма да оправи положението — гневно отвърна Ейприл. — В момента ми се иска да те разкъсам!

— Ейприл, всичко ще ти обясня, но не можем да говорим тук. Както винаги, Марика сигурно ме подслушва.

Двамата излязоха навън, въпреки че на Ейприл нищо не й се слушаше. Разговорът обаче едва ли щеше да бъде спокоен, така че наистина беше по-добре да няма свидетели.

— Защо пристигна едва днес? — попита Петрос, щом се озоваха вън от къщата. — Знаеш ли откога те чакам?

— Пристигнах още преди няколко дена — информира го тя. — Но за мен сякаш бяха години! Защото бях отвлечена и задържана против волята си. И причина за това са твоите лъжи, на които Михалис безрезервно вярва.

— Теос! Трябваше да се сетя, че той ще вземе мерки. Науми ли си нещо, става страшен. Да спориш с него е все едно да се опитваш да преместиш планина.

— А ти какво си очаквал? И как си посмял да му кажеш, че… че сме любовници!

— Ей така, просто ми хрумна — призна си Петрос по детински невинно. — Беше необходимо, а и ми омръзна непрекъснато да ми нареждат какво да правя. Разбери, нямах друг изход.

— А ти ще разбереш ли, че заради лъжите ти бях държана като затворничка?

— Откъде можех да знам, че брат ми ще постъпи така? — попита Петрос едва ли не обидено, което вбеси Ейприл. — Аз си имах свои собствени планове. Ако не беше наложително, нямаше да го направя. Нуждаех се от помощта ти.

— Добре, но ме злепостави пред него. Така че още сега трябва да отидеш при брат си и да му кажеш истината.

— Не мога — уплашено отвърна Петрос. — Трябва да го държа в напрежение до самото сключване на годежа. Може и да не успея да го надхитря, но поне трябва да опитам. Ще ми помогнеш ли, Ейприл? Трябва да го поизмъчим малко.

— Но той си го изкарва на мен! Наказва мен за нещо, за което нямам никаква вина.

— Михалис ще забрави всичко по-късно — увери я Петрос, чувствайки, че губи позициите си. — Когато му кажа истината, той ще се разкае и тогава ще получиш от него някакъв прекрасен подарък, защото така повелява гръцката чест.

— Ах, ти!

Тя тъкмо се канеше да му каже какво мисли за него, когато Петрос внезапно я прегърна и зарови лице в косите й. Никога преди не го беше правил и в първия момент Ейприл така се обърка, че дори забрави да се съпротивлява.

— Ейприл, скъпа, помогни ми! — заговори той несвързано. — Не мога да живея без теб. Откакто се разделихме, само за теб мисля. Не искам да се оженя за никоя друга.

— Връщай се веднага вкъщи! — заповяда един глас зад тях и сърцето на Ейприл замря. Петрос явно беше забелязал брат си да идва насам и това беше причината за бурното му излияние. Как обаче да обясни това на Михалис?

— Не можеш да ни разделиш! — дръзко се противопостави Петрос. — Не можеш да унищожиш това, което съществува между нас. Никога няма да се откажа от Ейприл!

— Махай се! — Михалис го изгледа така заплашително, че Петрос си тръгна, като я остави сама да понесе върху себе си гнева и презрението на брат му.

— Така! — изгледа я той ледено. — Ти си само едно бедно, онеправдано момиче! Приятелка на брат ми, нищо повече, невинна, още девствена. Сега разбирам колко умело си ме лъгала. За малко да ти повярвам.

— Не съм те лъгала! — умолително го погледна Ейприл. — Петрос прави всичко това, единствено за да те дразни. Всъщност той иска да се сгоди и то не за мен. Върви и го питай!

— Защо да го правя след всичко, което видях и чух?

— Защото пропусна началото. Той те видя, че идваш.

— Но ти не ме видя. А пък аз не забелязах да роптаеш срещу прегръдките му.

Ейприл разбра, че е безсмислено да продължава този спор. Михалис си имаше мнение за нея и никога не би го променил. Той се отдалечи и я остави сама насред градината. Ейприл се почувства унизена, както никога през живота си.

В далечината се зададе Лидия Константинидис и Михалис се закова на място. Обърна се към Ейприл и й протегна ръка.

— Ела тук! — заповяда той с тон, който вещаеше сурово наказание при евентуално неподчинение.

— О, не! Омръзна ми вече, господин Константинидис! Край на тиранията ви. Смятам да разкажа всичко на майка ви. Дори и да не ми повярва, тя сигурно ще ме пусне да се върна вкъщи.

Ейприл не очакваше такава бърза реакция от страна на Михалис. Само за миг той се озова до нея и я хвана за ръцете:

— Няма да посмееш!

— Хайде да видим! — Ейприл го погледна дръзко в очите и това беше последният свободен акт на волята й. Михалис я сграбчи в обятията си и тръгна с нея надолу към плажа, сякаш изобщо не беше видял майка си.

— Веднага ме пусни! — развика се Ейприл, като започна да рита във въздуха и да го удря с юмруци по гърдите. Най-сетне, когато някакви храсти ги закриха от къщата, Михалис я пусна и хвана лицето й между силните си длани.

— Ако започнеш да пищиш, знаеш какво ще се случи! — заплаши я той. — Утре майка ми ще се срещне с бъдещата си снаха. Това й създава достатъчно грижи и неприятности, така че…

— А аз нямам ли си неприятности? — кипна Ейприл.

— Ти сама си си ги навлякла. Във всеки случай няма да разреша на никого да смущава спокойствието на майка ми.

— Аз пък смятам, че тя е достатъчно смутена от факта, че се крием из храстите сякаш сме деца.

— Тя си мисли, че се целуваме. Вече видя колко сме привързани един към друг, така че няма да ни се меси.

— Значи такива били гръцките порядки! — дръзна Ейприл да му се подиграе и си изпроси обичайната ехидна усмивка.

— Не забравяй, че аз съм глава на семейството и имам право на малко по-голяма свобода на действие. Колкото до порядките, те си съществуват независимо от нас и ти не ще ги промениш, колкото и да не ти харесват. Всъщност майка ми не би могла да очаква, че ще се съобразяваш с тукашните порядки като местните момичета. Нали си англичанка.

— И никоя! — добави Ейприл с горчивина.

Михалис отметна глава и я огледа преценяващо.

— Но в момента си ми необходима. Когато присъствието ти стане безполезно, ще те закарам в Атина и ще се отърва от теб.

Ейприл не можеше да сдържа повече гнева си и отвори уста, за да го изрази гласно, но Михалис забеляза издайническия блясък в очите й и веднага се зае да изпълни заканата си. Целувката му с лекота сподави вика, който напираше в гърлото й.

— Не бъди толкова съкрушена — каза той, когато потуши опита й за бунт. — Само преди малко недалеч от тук те целуваше брат ми — продължи той, а погледът му пробяга по тялото й, като накрая се задържа върху стегнатите й гърди, които напираха под дрехата. — И с него ли тялото ти реагира така или това е запазено специално за мен?

Той я хвана за ръката и почти я повлече след себе си към къщата. Майка му дискретно се беше отдалечила и Ейприл се зачуди колко ли пъти тази жена е ставала свидетел на такива сцени. И какво ли беше казвал синът в подобни случаи? Майко, остави ме, сега съм зает да прелъстявам… Би било напълно в негов стил.

За кой ли път Михалис отново беше сломил съпротивата й! Всъщност Ейприл никак не беше сигурна дали би се осмелила да отиде при майка му и да разкрие всичко. Едно беше да се държи предизвикателно с него и съвсем друго да изправи пред госпожа Константинидис и да й разкаже историята от игла до конец. Ейприл помнеше, че Михалис си имаше основания да се съмнява в истинността на думите й. Защо тогава майка му трябваше да й вярва?

В най-добрия случай щеше да си замине оттук, сред всеобщо неодобрение. Нещо повече, така би наранила чувствата на много хора, а това тя не би направила за нищо на света.

Седма глава

От острова беше немислимо да избяга, така че Ейприл се затвори в стаята си и реши да се показва навън колкото се може по-малко. Това обаче не се понрави на Михалис и точно след час той почука на вратата й.

— Ти си гостенка на майка ми и не е учтиво да се криеш от нея. Независимо какво ти се иска в момента, длъжна си да слезеш долу и да се присъединиш към семейството ми. Можеш да поплуваш в басейна или да се печеш на слънце, но трябва да направиш нещо, защото всички се тревожат за теб. Особено Петрос. А и на мен ми омръзна Марика да ме пита къде е приятелката ми.

— Ами тогава обясни им! — унило отвърна Ейприл и извърна поглед. — Ти направи живота ми непоносим…

— За това сте виновни само ти и Петрос. Между другото, говорих с него и той се съгласи да се държи пред майка така, все едно че си дошла заради мен.

— Заради теб! — Ейприл го погледна гневно. — Та аз съм твоя пленница! А помисли и за Петрос. Защо мислиш, че ще се съгласи да се преструва?

— Защото утре годежът ще бъде сключен, а на следващия ден всички заминават за Атина, където ще се състои сватбата. Тогава и ти ще отпътуваш за Англия.

— Ти нищо не разбираш! — изхлипа Ейприл отчаяно и покри лице.

— Ейприл! — Михалис отиде при нея и дръпна ръцете й. — Престани! Всичко ще приключи само след два дена.

— Изобщо не те е грижа, че това може да нарани достойнството ми, нали? — Тя го погледна просълзена и Михалис се замисли.

— Просто се опитвах да намеря истината — прошепна той. — Теос! Как можеш да изглеждаш толкова невинна и обидена! Вече не знам да вярвам ли на собствените си очи! — процеди Михалис, рязко се обърна и излезе от стаята, като затръшна вратата след себе си.

Само ако не я беше целунал на два пъти пред майка си, колко по-лесно би било да се измъкне от тази каша, помисли си Ейприл. Но сега вече бе твърде късно.

Все пак след малко тя намери сили да си сложи грим, да пооправи косата си и тъкмо се беше приготвила да слезе при останалите, когато на вратата отново се почука. Беше Петрос.

— Това минава вече всякакви граници! — избухна тя. — Не смей да пристъпиш и една крачка в стаята ми!

— Трябва да поговоря с теб — глухо отвърна той. — Дължа ти едно обяснение. Опитвах се да ти го кажа още долу, в градината, но се появи Михалис. Извинявай, че ти погодих този номер! Моля те, позволи ми дати обясня всичко.

— Нали вече ми го обясни! Искаш да надхитриш брат си, но не те интересува за чия сметка го правиш.

— Да, искам да го надхитря, но не е това, което си мислиш. — Той я погледна нещастно. — Преди малко говорихме с Михалис, а дотогава аз все си мислех, че… че си дошла заради него.

— А нима не е така! — извика Ейприл, отстъпи крачка назад и предупредително вдигна ръка, когато Петрос се опита да я последва.

— Знам. Не това исках да кажа. Видях ви заедно, а ти изглеждаше толкова… Той те гледаше като… Мислех, че си му приятелка — най-сетне изплю камъчето той. — Толкова много закъсняхте, а и той се държеше като тигър, който пази женската си. Така че реших да не ти казвам истината — боях се де не издадеш плановете ми на Михалис.

Ейприл онемя от учудване. „Като тигър, който пази плячката си“ би звучало по-правдоподобно.

— Този път ще ти кажа истината. — Петрос бързо влезе в стаята й, преди тя да се е опомнила. — Ейприл! Ако не ми помогнеш, ще загубя момичето, което обичам и за което искам да се оженя.

— Искрено се надявам това да не съм аз.

— Съжалявам, но не си ти — усмихна се Петрос. — Още от дете знаех, че ще се оженя за нея и бях щастлив. От седмици не съм виждал Стела, но като деца бяхме неразделни, а после се влюбихме един в друг. Когато обаче решиха, че целувките ни са станали прекалено пламенни, деликатно ни разделиха. А сега най-сетне ще бъде моя! Сигурно и двамата ще умрем, ако някой попречи на любовта ни.

— И ти си луд като брат си! — възкликна Ейприл и приседна на леглото. — Нали всички това искат — да се ожениш за нея!

— Засега е така — Петрос коленичи пред нея и я погледна тревожно в очите, — ала има нещо, което те не знаят. Семейството й е почти разорено. Те никога не са били богати колкото нас, но все пак имаха някакво състояние. Напоследък обаче баща й направи няколко несполучливи сделки и загуби почти всичко. Всъщност затънали са в дългове. Досега това се пазеше в тайна, защото майката на Стела е болна. Скоро истината сигурно ще излезе наяве. Михалис дори трябва вече да я е научил, но не е споделял с мен какво мисли да прави.

— Беше прекалено зает с едно отвличане — напомни му Ейприл. — Както и да е, не разбирам какво значение може да има за теб финансовото им състояние. Нали не се жениш по сметка? Ако пък чак толкова са закъсали, защо просто не им помогнеш с известна сума? Имате толкова пари.

— Не мога. Михалис се разпорежда с парите в нашето семейство. Майка ми винаги прави това, което той каже. Така че мога да се обърна единствено към теб. Напълно е възможно той да изчаква утрешния ден, за да отмени годежа. Стела вече не е подходяща партия за мен, следователно бракът ни е недопустим според семейните традиции.

— Тогава защо брат ти не е предприел нищо досега?

— Защото първо трябваше да отстрани теб, Ейприл. Ти си още по-неподходяща съпруга за един Константинидис.

Ейприл започна да съжалява Петрос и постепенно забрави, че той е причината за всичките й неволи. С доброто си сърце и непримиримия си дух тя не можеше да остане безучастна към опитите на Михалис да се разпорежда със съдбите на хората около себе си.

— Напълно те разбирам, Пийт — рече Ейприл. — Но какво мога да сторя аз? Толкова се зарадвах, когато получих поканата ви, но когато пристигнах, нещата така се объркаха…

— Да, мога да си представя какво си преживяла. Помощта ти ми беше необходима, за да изиграем заедно целия този спектакъл, но нямах възможност да ти обясня предварително. Разбери, точно сега просто не мога да разкрия истината на Михалис. Освен това трябва да се държим така, все едно си негова приятелка, докато не приключи годежът. Трябва да го направим заради майка ми, а и за да обясним присъствието ти тук. Съгласих се да послушам брат си, но след много протести, защото искам да поддържам подозрителността му. Ейприл, моля те, нужна ми е подкрепата ти само още малко.

— Но защо?

— Ако Михалис реши, че ти си причината да не искам да се оженя за Стела, той ще се постарае да уреди годежа ни с нея възможно най-бързо, иначе ще избухне голям скандал. Виждаш ли, в нашите кръгове се смята за напълно допустимо да отхвърлиш нечие предложение за брак поради несъответствие във финансовото състояние на двете семейства, но не и ако причината е друга жена.

Ейприл се замисли. Положението й едва ли би могло да се влоши повече, така че защо да не помогне на Петрос?

— А после какво ще стане?

— После ще му кажа всичко — увери я Петрос. — Само два дни, Ейприл, умолявам те! Когато Стела ми позвъни, за да ми каже за разоряването на баща си, аз направо се отчаях, защото знаех как ще реагира Михалис. И тогава се сетих за теб. Сигурен бях, че ще ми помогнеш, но нещата не се развиха, както очаквах.

Ейприл се усмихна — разбира се, че би му помогнала. Но и сега не беше късно да започне да играе ролята си. Тъкмо така щеше да отмъсти на Михалис.

— Добре, можеш да разчиташ на мен, Пийт.

— О, Ейприл, ти си чудесна! — Петрос обгърна с ръце коленете й и в този момент откъм вратата се чу глас, който отекна като гръмотевица в стаята:

— Махай се оттук!

Беше Михалис, огромен, навъсен, безмилостен като Зевс. Ейприл се уплаши — в този момент имаше чувството, че е способен да убие брат си.

— Ние с Ейприл само си говорехме — отвърна Петрос.

Явно беше виждал Михалис така разгневен и преди, защото явно не се смути особено. Ейприл си мислеше, че и тя на два-три пъти се е сблъсквала с гнева му, но когато си спомни тези случаи, й стана ясно, че тогава той е бил просто леко раздразнен.

— Махай се, преди да съм забравил кой си! — повтори заплашително Михалис.

— Всичко ще бъде наред — усмихна се Петрос и погледна Ейприл. После погали успокоително ръката й и излезе, като я остави сама с брат му.

Михалис стисна юмруци, опитвайки да се овладее. Явно беше извън себе си от ярост, защото първите думи, които произнесе, бяха на гръцки. Когато най-сетне заговори на английски, Ейприл потръпна от обидите му:

— Ах ти, малка измамна кучка! Колко пъти се взирах в лицето ти и се усъмнявах в преценката си, не вярвах дори на собствените си уши и очи. А сега намирам брат си коленичил в краката ти! Какво толкова си му обещала, че да не може да се откъсне от теб? Че ще му бъдеш любовница и след сватбата? Че ще прекараш тази нощ с него?

Това наистина й дойде много и дори самият Зевс да беше застанал в този миг пред нея, Ейприл не би се уплашила. Тя скочи и даде воля на насъбралата се болка:

— А ти какво си — мръсен, алчен негодник!

Михалис веднага затръшна вратата след себе си.

Ейприл обаче веднага изтича от другата страна на леглото.

— Този път наистина ще крещя! — предупреди го тя гневно. — И ще крещя, докато събера цялата къща да чуе каквото имам да казвам.

Михалис присви очи и я изгледа ледено.

— Затворих вратата, за да не се налага по-късно да обяснявам виковете ви, госпожице Стюарт. Нямам никакво намерение да ви докосвам. Не желая жената, която вече се е отдала на брат ми!

След тези думи Михалис напусна стаята и Ейприл се строполи на леглото. Имаше чувството, че току-що е срещнала най-разгневения и най-могъщия човек на света. Още два дни. Трябва да издържи! В края на краищата, Михалис не беше Зевс, колкото и да се гневеше.

След известно време Ейприл слезе долу край басейна и седна да погледа Марика как плува. Михалис не се виждаше наоколо и Петрос приседна до нея.

— Съжалявам за сцената, която се разигра преди малко — промълви той тихо. — Никога не съм го виждал толкова разярен.

— Наистина ли? Аз пък мислех, че това е обичайно за него.

— Е, и той е човек като всички останали. Понякога се усмихва, способен е на съчувствие и обич. Винаги сме били много близки с него. Но днес за момент си помислих, че може да ме убие. — Последва кратка пауза, след което Петрос продължи озадачен: — Всъщност защо те доведе тук вместо да те качи на самолета за Англия? Нали ми беше казал, че не си пристигнала?

— Искаше да разбере кой от двама ни лъже — обясни Ейприл с горчивина. — И тъй като аз не се примирих с пленничеството и му създадох доста неприятности, той започна да се съмнява дали ти не си лъжецът. Това никак не му хареса.

Петрос задържа погледа си върху нея, но после внезапно стана.

— Мисля, че ще е по-добре Михалис да не ни заварва заедно. Може гневът му още да не е преминал.

Ейприл беше на същото мнение, така че Петрос влезе в басейна и започна да се плиска с Марика. Само секунди след това Михалис излезе от къщата и седна на шезлонга до Ейприл. Тя го погледна крадешком. Явно вътрешно продължаваше да кипи от гняв, но въпреки това изглеждаше доста привлекателен. Спомни си предупреждението му, че жертвите се привързват към похитителите си. Май че тя нямаше да направи изключение.

Ейприл отмести погледа си от него и затвори очи, за да прогони образа му от съзнанието си. Тя така и не чу, кога майка му се е приближила към тях.

— Ейприл! Не изглеждаш добре, много си бледа — сепна я загриженият глас на госпожа Константинидис.

— Всъщност боли ме глава — отвърна Ейприл. — Преживях няколко… няколко вълнуващи дни, а аз… като че ли съм свикнала с по-спокоен живот. Вероятно съм настинала.

— Да ти донеса някакво лекарство? — предложи Лидия.

— Не, благодаря. Имам. Не се тревожете за мен, скоро ще се оправя — усмихна се тя.

Когато майка му се отдалечи, Михалис я погледна и каза:

— Снощи на скалата беше се измокрила до кости.

— Вината си беше моя…

— Аз бях виновен! — рязко я прекъсна Михалис. — И каква е ползата? Сега ще трябва да измисляме нова лъжа.

Ейприл не можеше да понася повече откритата му неприязън и скочи да си върви, но той я хвана за ръката и я задържа.

— Сядай! Тук си заради мен, забрави ли? Ако се разболееш, аз ще се грижа за теб. Не бих искал отново да намеря Петрос в стаята ти да те утешава.

Сълзите в очите на Ейприл заплашваха да прелеят, но тя успя да преглътне и тази обида, защото в този момент от басейна излезе Марика, седна на мраморните плочи току до краката й и лукаво се усмихна:

— Карате ли се? Никога не съм чувала влюбени да се карат. Може ли да послушам?

Брат й я погледна заплашително, така че Ейприл реши да се намеси:

— Не се карахме. Боли ме главата, а Михалис обвиняваше себе си за това. Измокрих се в… — Ейприл прехапа устни, но беше късно.

— В имението му на брега на морето — досети се Марика. — Чудех се дали си ходила там. На мен не ми позволяват да ходя никъде сама. Особено пък сама с някой мъж. Михалис ме мисли за дете.

— В момента доказваш, че съм прав. Само да разбера, че искаш да обидиш Ейприл с нещо!

— О, не! — Марика се изчерви. — Ейприл, не съм си го и помисляла даже. Както винаги съм непоносима, извини ме.

— Не си ме обидила — увери я тя, като й се усмихна. — С цели пет години съм по-голяма от теб и мога сама да се грижа за себе си. А ти съвсем не си непоносима, повярвай ми!

— А може ли да те попитам какво работиш?

— Разбира се — засмя се Ейприл. — Обзавеждам къщите на различни хора…

— Когато й мине главата, ще продължи да отговаря на въпросите ти — решително се намеси Михалис. — А сега ще си вземе лекарството и ще легне да си почине, докато дойде време за вечеря.

— Когато си намеря приятел, няма да му позволявам да ми заповядва така — дръзко рече Марика.

Тя явно не се страхуваше от по-големия си брат! Ейприл сякаш не можеше да възприеме този факт и не на шега се уплаши, когато той грабна сестра си и я хвърли във водата. От басейна веднага се понесоха куп обиди на гръцки, но Михалис си стоеше и кротко се усмихваше на сестра си с очи, изпълнени с братска обич.

Ейприл не познаваше тази страна от характера на Михалис. Тя го знаеше като големия властен брат, главата на семейството, който раздава правосъдие и налага наказания. Спомни си думите на Петрос. Независимо от това колко студено се отнася към нея, Михалис изпитваше обич към семейството си и полагаше всеотдайни грижи за близките си.

Ейприл явно не можеше да разбере гръцките порядки.

Осма глава

Стела Мартис и баща й пристигнаха на следващата сутрин с вертолета на Константинидис. Този път сред посрещачите на поляната беше и Ейприл. Тя обаче изостана назад, когато другите тръгнаха към машината, за да поздравят гостите. Беше външен човек и присъствието й там бе само проява на учтивост.

Петрос изглеждаше напрегнат и Ейприл му се усмихна окуражително. Той също й се усмихна в отговор и дори й намигна. Днес беше ключовият ден, щеше да стане ясно дали заговорът им е успял. Михалис обаче забеляза съзаклятническата размяна на погледи и лицето му придоби още по-суров израз.

— Ще дойдеш заедно с всички нас да ги поздравиш — нареди й той, хвана я за ръката и почти насила я избута пред себе си.

— Но аз не съм част от семейството — възнегодува Ейприл. — Чувствам се неловко.

— Искаш да кажеш, че те е страх да не издадеш омразата си към Стела? Никога няма да си част от семейството ни, но това не означава, че не трябва да се държиш любезно.

Гневни думи се надигнаха у Ейприл, но тя ги преглътна. Каква полза имаше да го моли?

— Добре тогава — предаде се тя. — В края на краищата няма никакво значение. Повече едва ли ще се видя с тези хора. А пък и ти едва ли някога ще промениш отношението си към мен. Още щом ме видя и беше готов с преценката си.

— Да! И веднага те пожелах!

Михалис изрече последните думи с такъв тон, че краката на Ейприл се разтрепериха. Тя тръгна като на сън, без да забелязва света около себе си, който изведнъж потъна в мъгла. Михалис изглежда беше способен да подчини чувствата й с един-единствен звук, жест или поглед, да я накара да повярва, че освен него на земята не съществува никой друг.

— И не забравяй, че тук си с мен! — заповяда той и Ейприл само кимна послушно.

Нещо се беше случило с нея, нещо я беше завладяло, нещо, за чието съществуване не бе и подозирала. Срещата й с Михалис беше най-щастливото и най-зловещото събитие в живота й.

Скоро бащата и дъщерята се появиха на стълбичката на вертолета. Когато Стела съзря Петрос, лицето й веднага се озари от усмивка. Тя беше мургава, дребничка, не особено красива, но толкова симпатична и свежа, че Ейприл също се усмихна радостно. Значи жертвата й си струваше. Беше достатъчно да види как Петрос сияе от щастие и гордост, за да го разбере. Непрекъснато си повтаряше наум магическите думички, които й даваха сили да издържи „Само до утре, само до утре…“ Трябваше да издържи, в името на истинската любов!

Стела дружелюбно се усмихна, докато се ръкуваше с Ейприл. Тя не изглеждаше притеснена от присъствието на тази неочаквана гостенка, и през ум не й минаваше да се усъмни в Петрос. За разлика от нея обаче баща й се разтревожи и веднага погледна изпитателно бъдещия си зет. Този поглед не остана незабелязан за Лидия Константинидис.

— Знам, че е малко необичайно външен гост да присъства на семейни тържества като това — спокойно каза тя, — но Ейприл е добра позната на синовете ми и е при нас на почивка.

— Тя е моята приятелка. — Михалис я прегърна през кръста и я притегли към себе си, при което бащата на Стела видимо се успокои. Самият той би трябвало и без друго да е под огромно напрежение в момента. Една дума не на място и годежът щеше да се провали, а с това и жертвата на Ейприл щеше да се окаже безполезна.

Всички влязоха в къщата, където учтивите разговори продължиха, без да се случи нещо особено. Очакването започна да изнервя Ейприл и тя си представи какво притеснение трябва да изпитва в този момент Стела.

Явно Ейприл беше издала по някакъв начин вълнението си, защото след малко Петрос и Стела се приближиха към нея.

— Тя знае всичко — спокойно й обясни Петрос.

— Но как? — изгледа го Ейприл объркана.

— Обадих й се по телефона. Да си говорим поне не ни е забранено. Ейприл, моля те, не бъди така унила. Толкова близо сме до целта.

— Ейприл, не знам дали ще можем някога да ти се отблагодарим — продума Стела благоговейно. — Но защо правиш всичко това за нас?

— Защото мисля, че така трябва, че иначе не би било честно. А и няма какво да губя от цялата тази история.

— Ако Михалис разбере, лошо се пише на всички ни — отбеляза Стела и предпазливо се огледа.

— Няма да разбере — успокои я Петрос и я погали по лицето. — Ще го държим в неизвестност, докато не приключим с церемонията. Каквото и да знае той за проблемите на баща ти, Ейприл представлява много по-голям проблем за него.

— Тихо, идва насам — прошепна Стела.

— Страхувам се, че ще трябва да прекъсна потайния ви разговор. Скоро ще сервират обяда — престорено любезно каза Михалис, хвана Ейприл за ръката и я поведе към трапезарията, лишавайки я от възможността да говори зад гърба му. Той също беше неспокоен и искаше час по-скоро да се свърши с този годеж, макар и по други причини. Ако не беше толкова драматично, положението би изглеждало дори смешно.

След обяда господин Мартис неочаквано пожела да говори насаме с Михалис. Това разтревожи не само Ейприл — дори Петрос и Стела бяха изненадани. Всички чакаха и не знаеха какво да правят. Марика хвана Ейприл за ръката и я изведе навън.

— Какво става сега? — поиска да узнае тя. — Никога досега не съм присъствала на годеж, но ми се струва много досадно. Имам чувството, че всеки момент хората ще наскачат и ще започнат да се карат. Какво следва, Ейприл?

— Откъде да знам. В Англия повечето хора сами решават кога и с кого да се сгодят и един хубав ден просто го обявяват пред всички. Близки и познати ги затрупват с поздравления. Дори и да има недоволни, те не изразяват открито отношението си. Ако двамата сгодени са щастливи, никой не им се меси в живота.

— Звучи прекрасно — въздъхна Марика. — И аз бих искала така… Макар че — добави тя след кратка пауза — бих предпочела Михалис все пак да е одобрил избора ми.

Ейприл се усмихна, като си представи физиономията на Михалис, ако някой ден Марика влезе бодро в стаята и му съобщи, че се е сгодила без негово съгласие. Навярно ще я погледне строго и ще заяви категорично: „О, не, не си се сгодила!“. Годеникът й сигурно ще бъде внимателно подбран.

Скоро разговорът между главите на семействата приключи и господин Мартис се появи усмихнат и в добро настроение, а това разведри и останалите. Явно тактиката беше успяла. Всичко беше за предпочитане пред брака с някаква англичанка без пукнат грош.

— Е, поне не са се карали — отбеляза Марика. — Сега остава да го забравим и пак да започнем да се държим както обикновено. Приготвили сме две стаи за Стела и за баща й. Утре сутринта всички заминаваме за Атина. Това означава, че вертолетът ще направи поне два курса дотам, освен ако Михалис не е поръчал и друг хеликоптер. Знаеш ли, той каза, че ще ти купи нова рокля специално за случая. Нали ще ме вземеш със себе си, когато тръгнете по магазините, моля те!

Марика изобщо не обърна внимание, че Ейприл не отговори нищо на молбата й, и продължи да я разпитва за работата й, за новото й семейство, за доведената й сестра, за проблемите, които тя създава…

— Ейприл, ти си невероятно мил човек! — възкликна най-накрая Марика. — Надявам се новата ти сестра да оцени жертвата.

— Дано — скептично се усмихна Ейприл. — В банковата ми сметка не остана почти нищо…

— Няма страшно, Михалис ще ти купи рокля за утре. Не можеш да си представиш колко е богат, а и ти я заслужаваш. Вие двамата сте като от приказките — добрата красива принцеса и богатият галантен рицар…

— Бедната нещастна принцеса и намръщеният рицар — поправи я Ейприл с лека усмивка. Когато обаче вдигна поглед, тя видя, че намръщеният рицар е застанал съвсем наблизо и ги наблюдава внимателно.

— Всичко е вече уредено — съобщи й най-сетне той, след като дълго време я беше съзерцавал. — Ще дойдеш ли да се разходим по брега? Задълженията ми бяха дотук и ни остава само утрешният ден.

— Може ли и аз да дойда? — лукаво попита Марика.

— Не! — твърдо отвърна Михалис и хвана Ейприл за ръката, която като никога не се възпротиви. Двамата тръгнаха надолу през градината към плажа. Михалис мълчеше и може би така беше по-добре. Ако заговореше, сигурно щеше да я засегне по някакъв начин, а тя, каквато си беше, щеше да му отговори по същия начин. Наистина беше по-добре да си мълчат. Във всеки случай вече се виждаше краят на тази история.

В мълчание стигнаха до края на градината и пред тях се разкри плажът и необятната шир на морето.

— Всичко свърши — тихо каза Михалис. — Вече нищо не можеш да направиш.

— Никога не съм и възнамерявала да правя каквото и да било. — Ейприл нагази в пясъка. Спря за момент, за да си свали сандалите и сетне продължи, като ги размахваше в ръка.

Да, всичко беше свършило. Ще дойде утрешният ден, ще мине церемонията, предположи тя, и след това тя ще поеме обратния път към Англия. Марика й беше споменала за голямата яхта на Михалис, където ще се съберат роднини и приятели, за да се веселят. Ейприл никога нямаше да види яхтата. Никога нямаше да види как тъмнината се озарява от стотици разноцветни лампички на борда, нямаше да види блясъка на вечерните тоалети… А може би така беше по-добре. Мястото й не беше сред тези хора.

Михалис я улови, обърна я към себе си и се взря безнадеждно в очите й.

— Защо не мога да те разбера? — замислено се запита той. — Как може да си толкова двулична? Изглеждаш съвсем невинна, а дойде тук, за да продължиш любовната си връзка с брат ми. Лицето ти е мило и добро, а всъщност преследваш Петрос заради парите му.

— Откъде знаеш? Може наистина да го обичам.

— Прекалено майчински се държиш с него. Нали ви наблюдавах, чух те как му говориш и в гласа ти не долових страст. Оставаше само да го потупаш поощрително по рамото.

— Аз просто си играя ролята — напомни му Ейприл. — Нали ме заплаши, че ще се случи нещо не особено приятно.

— В целия този спектакъл ти играеш по-добре, отколкото в реалния свят. Но когато те докосна, преставаш да се преструваш. Разтреперваш се в ръцете ми, а по лицето ти избива руменината на дива роза. Би могла да бъдеш моя, стига да го бях поискал — нямаше да ми устоиш.

Ейприл го погледна уплашено и той извърна поглед от нея с ядно ръмжене.

— Не се притеснявай, няма да те подлагам отново на изпитание. Просто се чудех докъде ще стигнеш с лъжите си. Останала си без пари, за да обзаведеш новия дом на доведената си сестра, която на всичкото отгоре те мрази. Затова ли дойде в Гърция? За да може тя да се настани в твоя дом?

— Откъде знаеш всичко това? О, сигурно… Сигурно си подслушвал разговора ми с Марика. — Ейприл се опитваше да избегне погледа му. — Това е нещо съвсем различно. Дойдох тук заради Петрос. Аз… Аз го исках за себе си.

— Така ли? — Михалис се усмихна невярващо. — Заради Петрос значи? — Той я привлече към себе си и повдигна наведената й глава, за да вижда лицето й.

— А сега за Петрос ли мислиш? Или може би за мен?

И устните на Михалис отново се впиха в нейните в целувка, каквато Ейприл мислеше, че никога повече няма да получи. Той разроши с пръсти косата й, а с другата си ръка притисна тялото й с такава сила, че я повдигна от земята. Беше я разпитвал, беше й се подигравал, но в този момент милувките му вече не бяха игра. Тя обви ръце около врата му и забрави за всичко останало. Само този миг щеше да й остане от него и тя щеше да го запази завинаги в спомените си.

Ейприл усети краката й леко да докосват пясъка и разтреперана, и объркана, стъпи на земята. Михалис погледна в ясните й сиви очи и почувства, че не може да не зададе въпроса си.

— Веднъж ме попита дали ми приличаш на прелъстителка и аз казах не — разпалено заговори той. — И все още мисля така. Кажи ми истината, Ейприл! Кажи ми я, преди да е станало твърде късно.

Нещо в съзнанието й заби тревога и тя изведнъж се отърси от омаята, която я беше обзела. Дали Михалис знаеше? Какво подозираше той? Все още не беше късно да се отдръпне, да прекъсне връзката си с този мъж. Не й се искаше да поема рискове.

— Аз… казах ти истината — прошепна тя.

— Но защо се съмнявам в нея? — Михалис я освободи от прегръдката си и я поведе обратно към къщи. — Все пак ще ми я кажеш. Утре всички заминават за Атина. Аз също трябва да тръгна с тях, но не е сигурно дали ще стане точно така… Страшно много неща могат да ви се случат, госпожице, преди да видите отново родината си.

Ако с последното Михалис се опитваше да я стресне, то той не успя да постигне целта си. Дори напротив. Самата мисъл, че може да остане по-дълго с него, изведнъж я направи щастлива и тя забрави страховете си.

На вечеря Михалис направи едно съобщение, от което по гърба на Ейприл полазиха тръпки.

— Както знаете, вертолетът побира не повече от трима души — напомни той на всички. — Първи до Атина ще летят господин Мартис, Стела и майка ми. Със следващия полет ще пътуват Марика и Петрос.

— Ами Ейприл? — възмутена попита Марика. — Искам да бъда с нея, когато си купува роклята.

— Не можем всички да пътуваме с втория полет — обясни брат й, — освен ако, разбира се, не искате да ме оставите тук и да празнувате без мен. Ние с Ейприл ще дойдем с последния курс.

Марика се опита да протестира, но усилията на цялото семейство успяха да укротят недоволството й.

— Няма да им говоря — закани се тя пред Ейприл, когато всички насядаха във вътрешния двор да пият кафе.

— Недей да се заричаш — посъветва я Ейприл. — Най-добре е да бъдеш такава, каквато си.

— Искрено се надявам Михалис да се ожени за теб, Ейприл — въздъхна Марика. — Ти си чудесна приятелка!

Скоро се смрачи и захладя и госпожа Константинидис предложи на гостите да влязат в къщата. Михалис задържа Ейприл, докато другите наставаха от столовете си и скоро двамата останаха сами в мрака.

— Не ме гледай така уплашено — подразни се той. — Нищо лошо няма да ти сторя.

— Разбира се, че няма да ме нараниш физически, но от теб не мога да очаквам нищо повече от груби думи и обиди.

— Обиди? Нима мога да ви обидя истински, госпожице? Спомням си, че имаше случаи, когато ме заплашвахте със съд, затвор… Та ти никога не си се страхувала от мен! Действията ми само предизвикваха гнева ти.

— Не, нараняваха достойнството ми — поправи го Ейприл. — Все пак за първи път ме отвличаха. Следващия път няма да го вземам толкова навътре.

— Още не си се измъкнала благополучно от това отвличане…

— Въпрос на време е. Все повече хора научават къде съм, така че ще ти бъде трудно да… да ме задържиш.

— Но имам желание. Защо мислиш, че те накарах да останеш с мен навън?

— Предполагам, че съм нарушила някое от многобройните ви правила за поведение…

Неочаквано Михалис се разсмя и я придърпа към себе си.

— Няма такова нещо — промълви той. — Просто моментът ми се стори подходящ да бъдем заедно, само ние двамата.

Ейприл се озова в прегръдките му, преди още да има възможност да се осъзнае. Той я поведе към прикритието на близката сянка, облегна се на стената и я притисна към себе си.

— Прислугата може да дойде за… за чашите. А и майка ти…

Нищо обаче не можеше да го спре и Ейприл въздъхна почти с облекчение, когато устните му страстно се впиха в нейните и тя се отпусна в обятията му. Докато Михалис я прегръщаше, Ейприл не можеше да мисли за нищо друго или поне не можеше да се сети за нито една нова причина да го отблъсне. Ръцете й обгърнаха врата му, а ръцете му неспирно я галеха — по косата, по гърба, по ръцете…

Той захапа лекичко със зъби долната й устна, после направи същото и с меката част на ухото й, а когато ръката му се плъзна надолу към гърдите, Ейприл изстена от удоволствие и възбуда. Звукът, който тя издаде, беше много слаб, но Михалис го долови на мига.

— Така ли се чувстваш с Петрос? — прошепна той в ухото й. — Успява ли той да разпали този огън у теб? Успява ли да изтръгне от теб същите звуци на удоволствие, когато те докосва?

— Не — изхълца тя и ръката на Михалис се пъхна под дрехата й, за да потърси топлината на нежната й гръд.

— Така е — задъхано промълви той. — Вчера в стаята ти брат ми те прегръщаше, защото просто искаше да ти благодари. Ако малко се бях забавил, тъкмо щеше да имаш време да го погалиш майчински по косата. Повече от това той едва ли би получил. Наистина бях вбесен, но не чак толкова, че да не видя как тялото ти не отправя към него сигналите, които аз долавям. — Той разтри с пръсти зърното на гърдата й, докато го раздразни до такава степен, че Ейприл не можеше повече да сдържи вика, който напираше в гърлото й. — Бъди благодарна, че не сме сами — прошепна Михалис. — Иначе тази нощ щеше да бъдеш моя, която и да си, каквато и да си…

Когато Ейприл почти се разхлипа в ръцете му, той се изправи и я отдели от себе си. Оправи разрошената й коса и я погледна, като се усмихна подигравателно, както често правеше:

— Ти въплъщаваш в себе си две същности — тяло и душа. Въпреки че душата ти непрекъснато ми се изплъзва, тялото ти напълно ми принадлежи. — Михалис се обърна и влезе в къщата, а на Ейприл й трябваше още много време, докато се съвземе от преживяното и събере смелост да го последва.

Девета глава

На следващия ден Михалис сякаш правеше всичко възможно, за да държи хората около себе си в напрежение. Хеликоптерът не пристигна в предварително уреченото време, но това съвсем не го притесни. Нещо повече, Ейприл никога не го беше виждала в по-добро разположение на духа.

— Виждал съм какъв става, когато някой не изпълни негова заповед — сподели Петрос недоумението си с Ейприл. — А погледни сега колко е спокоен! Следователно е наредил така да се случи.

— Но какво може да цели с това свое нареждане? — запита Ейприл. Беше последният ден от пленничеството й и тя беше достатъчно неспокойна и без заплетените игри на Михалис.

— Нямам представа — отвърна не по-малко разтревожен Петрос. — Мисля, че вече е твърде късно годежът да бъде разтрогнат, но човек никога не знае какво може да направи той.

Марика пък се притесняваше поради съвсем друга причина.

— Това ще ни забави! И сигурно няма да има време да обиколим магазините с Ейприл.

— И утре е ден — подхвърли Михалис сякаш между другото и думите му стреснаха Ейприл не на шега. Единственото обяснение бе, че той не иска да я пусне да отпътува за родината си. Погледите им се срещнаха, но Михалис дори не се усмихна, какъвто беше обичаят му. Той по никакъв начин не издаваше плановете си и Ейприл хапеше тревожно устни, докато се мъчеше да отгатне какво е намислил.

Хеликоптерът отлетя по първия си курс към Атина чак по обяд. Михалис размени няколко думи с пилота, но те в никакъв случай не прозвучаха като упрек. Къщата изведнъж утихна и заедно с тишината в нея се настани и някаква заплаха.

Петрос и Марика отлетяха късно следобед. Ейприл се застави да понесе раздялата с усмивка. Никога повече нямаше да ги види и затова не можа да се сдържи да не прегърне Марика. Това момиче й беше станало много близко напоследък и накрая дори предизвика умилението й, като до последния момент не престана разпалено да описва магазините, в които възнамеряваше да я заведе.

— Ето че останахме сами — подхвърли Михалис, когато хеликоптерът изчезна в далечината. — И отново сме там откъдето започнахме.

— А колко време ще продължим така?

— Кой знае? — Михалис вдигна рамене с непривично за него нехайство.

— Какво смяташ да правиш? — Тревогата в гласа на Ейприл за пореден път предизвика ехидната му усмивка.

— Ще чакам, какво друго ми остава. Или ме питаш какво ще правя с теб? Може би още не съм решил… — След този загадъчен отговор Михалис се обърна и се отдалечи, лишавайки Ейприл от възможността да му зададе въпросите, които напираха у нея. Той се затвори в кабинета си, а тя зачака.

Навън започна да мръква и Ейприл престана да се надява, че забавянето на хеликоптера се дължи на нечия грешка или небрежност. Щеше да бъде много трудно, ако не и невъзможно, да хване самолет за Англия още тази вечер. Но Ейприл нямаше намерение да пада на колене.

Скоро сервираха вечерята и тя съумя да запази самообладание почти до края. Михалис през цялото време не пророни и дума. В къщата цареше мъртва тишина. Ейприл почувства, че всеки момент ще загуби контрол над чувствата си и ще се разкрещи.

— Кога ще се върне хеликоптерът за нас? — не се сдържа тя.

— Няма да се върне. — Михалис се облегна на стола и я погледна безизразно.

— Откъде знаеш?

— Знам го, защото аз наредих на пилота да дойде за нас само ако изрично го повикам.

— А самолетът ми?

Ейприл впери изпълнените си с ужас очи в него, а той отпи вино от чашата си и отвърна невъзмутимо:

— Какъв самолет? Та ти нямаш запазено място за определен полет. Доколкото знам, разполагаш с много време. Сега се сещам, че може да се наложи да изпратиш някому картичка, но това лесно ще го уредим.

— Но нали ти трябва да присъстваш на официалната церемония по сключването на годежа? — напомни му Ейприл, но Михалис отново само вдигна рамене.

— Тя ще се проведе утре. Говорих с майка си и с господин Мартис. Нямаха нищо против. Тъкмо госпожа Мартис ще има повече време да се възстанови от болестта си. Ще вземем и нея с хеликоптера и заедно ще отидем направо на яхтата. Вярно, ще позакъснеем малко може би, но така пък празненството ще продължи по-дълго. Като се стъмни, ще има фойерверки…

— А какво мисли Петрос за това?

— Той също е съгласен. Говорил съм и с него. — Михалис не отделяше поглед от нея и Ейприл почувства, че започва да трепери. Разбираше, че той си играе с нея, че се забавлява, макар лицето му да си оставаше сериозно.

— А аз какво ще правя? — плахо прошепна тя.

— Ти ще дойдеш с мен на празненството. Ще ти купим една красива рокля и…

Ейприл изведнъж скочи от стола си и го прекъсна гневно:

— Защо продължаваш да ме измъчваш? Защо просто не ме пуснеш да си отида вкъщи? За какво ти е да продължаваш да ме задържаш? Нали всичко приключи! Петрос е сгоден и семейната чест е спасена. Аз повече няма какво да правя тук!

Михалис бавно се надигна от другата страна на масата:

— Няма ли? Аз пък мисля, че има — спокойно възрази той. — Отново сме сами, госпожице, но сега ми се струва, че вече сте се привързала към похитителя си. Все пак не съм съвсем сигурен колко силно е увлечението ви и именно това бих искал да разбера. — Михалис тръгна към нея, но така и не я достигна. Тя се обърна и хукна да бяга, без да обръща внимание на тихия му смях. Не спря, дори когато го чу да я вика. Все пак той стигна до стаята й, преди тя да успее да затвори вратата след себе си.

— Махай се! — Ейприл с всички сили се опита да затисне вратата, но ръката му я задържа.

— Ейприл, той ми каза всичко. — Тя обаче бе така уплашена и развълнувана, че изобщо не го чу. Тогава Михалис просто натисна малко по-силно и отвори вратата.

— Ейприл, чуй ме! Петрос ми каза всичко.

— Не може да го е направил. Това би съсипало живота му. Ако научиш за семейство Мартис, ти веднага ще отмениш годежа.

— Какво ще направя?! — Михалис озадачено погледна в изпълнените й с отчаяние очи. — Какво трябва да науча за семейство Мартис?

Ейприл се извърна и прехапа устни. Беше издала тайната и Михалис нямаше да я остави на мира, докато не научи цялата истина.

— Не се дръж като дете! — Той я сграбчи за рамото и я обърна към себе си. — Казах ти, че са сгодени и вече нищо не може да се направи. А и ако си спомняш, аз настоявах да приключим с този годеж възможно най-скоро.

— Значи дори и ти вече нищо не можеш да промениш?

— Не бих могъл, дори и да исках. Кажи ми сега какво беше това за семейството на Стела. — Ейприл упорито не искаше да отговори и избягваше да срещне погледа му. Изведнъж Михалис се разсмя. — Да не би да имаш предвид финансовите им проблеми?

— Ти си знаел за тях?!

— Но разбира се! Скъпа госпожице Стюарт, та аз непрекъснато следя какво се случва в деловия свят и това не би могло да се изплъзне от погледа ми. Именно по този повод се състоя срещата в Атина, заради която те заключих в онази къща. Тогава съставихме план как да помогнем на господин Мартис. Никак няма да е лесно обаче да го накараме да приеме нашата помощ — бащата на Стела е много горд човек. Той самият съвсем почтено ми съобщи за проблемите си вчера, когато пожела да говори с мен насаме, ако си спомняш.

— А Петрос и Стела мислеха, че няма да разрешиш този годеж, ако научиш за всичко това и… Той затова… — Ейприл се изчерви и извърна очи.

— Накратко помолил те е за помощ, за да разиграете целия този спектакъл — довърши вместо нея Михалис. — Самопризнанията му обаче не стигнаха докрай. Той ми каза, че нямаш никаква вина и изобщо не си подозирала за плановете му, преди да дойдеш на острова.

— Тогава защо не ми е казал, че всичко е вече наред, докато още не беше заминал за Атина?

— Аз го помолих да не ти казва. Все пак той ми дължеше тази услуга, не мислиш ли?

— Значи затова направи така, че всички да заминат и само ние с теб да останем тук? — попита Ейприл разтреперана. — Знаех си, че ще се разгневиш, когато научиш цялата истина. Сега вероятно ще ме накажеш?

— Може и така да се каже — съгласи се Михалис. — Ти ми причини много неприятности. С Петрос ме разигравахте, както си щете, освен това несправедливо ме обвини, че за мен парите са по-важни от щастието на собствения ми брат… Хм, затова ли ме нарече „алчен негодник“? В края на краищата, май наистина заслужаваш едно наказание?

Ейприл не знаеше какво е намислил Михалис, но изразът на лицето му не вещаеше нищо добро. Това я вбеси.

— Ако си мислиш, че безропотно ще търпя и ще стискам зъби, жестоко се лъжеш! Явно си забравил кой от нас изстрада повече, кой беше отвлечен и кой всъщност заслужава наказание.

— Няма как да ми попречиш, скъпа. Ти все още си моя пленница — напомни й той и се запромъква към нея като пантера.

— Ще крещя! — заплаши тя.

— И знаеш какво ще направя. А всъщност ти това и искаш, нали? Искаш отново да се озовеш в обятията ми.

— Не! — Михалис отново беше успял да предизвика смут в душата й и тя усети как в очите й напират сълзи на отчаяние. Беше я задържал, за да й отмъсти за това, че е помагала на Петрос. Беше толкова сигурен в превъзходството си, толкова безмилостен… Той просто смачкваше обикновените хора по пътя си, включително и нея. — Мразя те!

Тя замахна да го удари, но Михалис хвана ръцете й в желязната си хватка и се взря в насълзените й очи. Ейприл се бори известно време, но после се отказа, примирено сведе глава и сълзите й рукнаха.

Михалис не каза нищо, само пусна ръцете й и обхвана лицето й. Ейприл вдигна очи, а той отметна назад косата й и нежните му целувки изтриха сълзите й. Когато мълчаливо започна да я гали по косата, по лицето, по клепачите, тя почувства как цялото й тяло се отърсва от напрежението и се отпуска.

Докато стояха така, вперили поглед един в друг, Ейприл усети, че отново започва да потъва в познатата хипнотична тъмнина. Михалис се протегна и затвори вратата, без да отделя нито за миг очи от нея. После започна да разкопчава роклята й и не срещна никаква съпротива. Дрехата се свлече до кръста й, а малкият дантелен сутиен сякаш се подчини на магическите движения на пръстите му и изчезна нанякъде.

Тя почувства как гърдите й се стягат, когато той ги докосна нежно и я погледна в очите. Като насън Михалис свали ризата си, пусна я на пода и притисна треперещите ръце на Ейприл към гърдите си. Омаяна, тя прокара пръсти по твърдите мускули. Той улови ръката й и каза нежно:

— Ела, каритиа… — Роклята се свлече на пода и Ейприл се отпусна на леглото. Михалис постоя известно време, втренчен в нея, после коленичи на пода до леглото и внимателно свали и последната й дреха. Ласкавите му ръце зашариха по тялото й и тяхното вълшебно докосване й доставяше неизмеримо удоволствие. Той се наведе над нея и покри с нежни целувки цялото й тяло, докато светът около нея заплува пред очите й в екстаз и в гърлото й се надигнаха тихи стонове.

Когато най-после Михалис легна до нея, освободил се от дрехите си, Ейприл изведнъж разбра колко е уязвима, колко е крехка пред неговата сила и си спомни думите му в къщата на брега на морето. Не й беше обещал нищо друго освен да бъде такъв, какъвто е — един безмилостен любовник, който безумно я желае. Страстта сякаш я разкъсваше, но когато погледна лицето му, надвесено над нея, тя видя в изражението му необуздана страст, която я изплаши. Тялото й, допреди малко полюшвано на вълните на удоволствието, сега изведнъж се скова. Тя не преставаше да мълви името му „Михалис, Михалис…“, но той усети страха й и напрегнатото очакване.

— Не се страхувай! — прошепна той. — Сега сме само двама с теб, така, както би трябвало да бъде, ако други не се бяха намесвали в живота ни.

Той оправи косата й, поглади веждите й и прокара пръсти по нежната извивка на ухото й. После наведе глава, леко я целуна по гърдите и я притисна към себе си, когато по тялото й пробяга огнената тръпка на страстта и тя извика от удоволствие и удивление.

— Дори срещата ни да траеше само един-единствен миг, накрая ти пак щеше да бъдеш моя — промълви той, едва отделяйки устните си от нейните. — Не се страхувай, каритиа!

Михалис продължи да я обсипва с милувки, докато прогони всичките й страхове. Неудържимото му желание се предаде и на нея и тя започна да стене от страст. Устните му се впиха в нейните, за да приглушат обезумелия й вопъл, когато я облада. Сега тъмната сила беше навсякъде около нея, вътре в нея властна, всепроникваща, сила, която я увличаше надолу в черната бездна, която сякаш я зовеше още от мига, когато за пръв път срещна погледа му.

Усещането напомняше стихия, необуздана, прекрасна… Тя я издигаше до небесата, обливаше душата й в огнени вълни, а звезди бляскаво танцуваха наоколо.

Ейприл не съзнаваше, че непрекъснато повтаря името му, докато той не хвана лицето й с две ръце и не дари устните й с пламенна целувка. Когато Михалис вдигна глава и се взря в очите й, тя му отвърна с невярващ поглед, а сетне безпомощно се разрида. Тежки, горещи сълзи буйно потекоха по поруменелите й страни. Те бяха облекчението, дошло след толкова дни на напрежение и тревоги. Той я държеше в прегръдките си и не се опитваше да спре неудържимия изблик на чувствата й.

Когато хлипанията заглъхнаха, той избърса мокрото й лице, а тя премигна срещу него и прехапа устни.

— Винаги… винаги ли е така?

— Не — поклати глава Михалис. — Никога не съм се чувствал така, никога не съм бил толкова ненаситен, никога не съм се оставял така на чувствата си. Никоя жена досега не ми се е отдавала дотолкова, че накрая да се разридае в обятията ми. — Той погали с поглед лицето й. — Ти беше чудесна! За момент дори си помислих, че ще умрем заедно… И знаеш ли, не бих имал нищо против — завърши Михалис след кратка пауза и Ейприл разбра, че е бил в плен на същата магия.

Тя се притисна към него, преизпълнена с чувства, неспособна да говори, а той продължи да я гали, сякаш това беше единственото нещо, което умееше.

— Сега искаш ли да ме напуснеш? — попита Михалис с плътния си глас. — Искаш ли пленничеството ти да свърши?

Ейприл само поклати глава. В момента не можеше да мисли, да си спомня, че има и друг живот.

— Значи ще бъдеш моя?

— Да! — прошепна Ейприл.

Но дори и когато казваше това, тя не можеше да се сдържи да не сравни себе си с него. Той беше богат, човек с положение в обществото. Жената в живота му трябваше да бъде равна нему, трябваше да му съответства по блясък, по маниери… Трябваше да бъде внимателно подбрана партия, наследница на такъв заможен род, какъвто бе и неговият. А и произходът беше от значение непременно би трябвало да е гръцки.

— За какво мислиш? — тихо попита Михалис. — Мълчиш, но усещам как мозъкът ти усърдно работи.

— Мисля за теб, за положението, което заемаш в обществото.

— Искаш да кажеш за многобройните ми задължения, за огромната отговорност, която нося, за тежкия труд? Да, наистина притежавам голямо богатство, но дълбоко в сърцето си аз не се различавам от останалите хора.

— И си слаб, уязвим, беззащитен, така ли? — усъмни се Ейприл и се усмихна.

Михалис също се засмя, погали я и отново я притисна в обятията си.

— Само когато мисля за теб.

Ейприл се сгуши в прегръдката му и забрави всичките си страхове и съмнения. Ако Михалис пожелаеше, тя щеше да остане, защото знаеше, че никога вече няма да може да го забрави. Още от първата им среща отношенията помежду им бяха наситени с чувства — страх, гняв, после се появи и тази изгаряща страст… Ейприл просто се беше влюбила, вече не се съмняваше в това.

Сутринта тя се събуди късно и мигом уплашено се озърна — помисли, че Михалис е още до нея, а в стаята беше влязла една от прислужниците. Михалис го нямаше. Ейприл предположи, че сигурно всички в къщата знаят къде е прекарал нощта, и се почувства неудобно. Момичето обаче само любезно се усмихна и остави подноса със закуската в скута й. Ейприл се изчерви, благодари й и отиде в банята да се измие. После се върна и се мушна отново в леглото, за да си изяде закуската.

Ето това се казваше лукс, каза си наум тя и се усмихна, като си спомни за собствения си малък апартамент, и, без да иска, отново се сравни с Михалис. Колко се различаваше от него! Тази мисъл я натъжи и лицето й мигом помръкна. Точно в този момент той влезе.

— Закуската ли не ти харесва? — попита Михалис, щом като видя отчаяната й физиономия.

— Не, не, хубава е. Но… редно ли е така да влизаш в стаята ми… Може някоя прислужница да ни завари… заедно.

— Та нали бях при теб цяла нощ! Знай, че довечера, където и да бъдем, аз пак ще съм до теб. Затова ли изглеждаш толкова нещастна?

— Не, мислех си за дома, за малкия си апартамент… Колко отдавна не съм се прибирала в Англия!

Михалис отмести подноса и седна до Ейприл.

— Съжаляваш ли за това, което се случи тази нощ?

— О, не, просто… просто се бях замислила.

— Ще ме напуснеш ли, Ейприл? — Той обхвана с ръце лицето й и впери в нея поглед, пълен с тревожно очакване.

— Е, след време ще трябва да се върна вкъщи… — Така й се искаше да й каже, че я обича, но той замълча и тя усети как устата й започна да мълви някакви несвързани, почти лишени от смисъл думи. — Нали знаеш, и аз си имам свои задължения. За този месец съм ангажирана да декорирам една къща, а освен това имам и апартамент, и… разни вещи, като едно плюшено мече, с което не съм се разделяла от години.

— Как е възможно да съществува такава жена?! — Очите на Михалис се смееха. — Първо ме вбеси, после ме озадачи, омая ме и накрая ме дари с неописуемо щастие. Как е възможно такова непокорно, буйно момиче, което не познава смирение, което дори рискува живота си, за да ми избяга, да се тревожи за някакво плюшено мече?! Ще наредя да го изпратят тук още с първия самолет.

— Значи оставам?

— Да! И ако искаш да заминеш, гледай да го направиш, без да те усетя, защото иначе… — Михалис отново стана сериозен, прегърна я и я притисна към себе си. — Не искай от мен разрешение да заминаваш, не и докато съм под влияние на нощта, прекарана с теб.

— Аз… аз любовница ли съм ти? — плахо попита Ейприл и Михалис отново се усмихна. Но този път в тъмните дълбини на очите му играеше палаво пламъче.

— Да! — категорично отвърна той. — И мисля, че това ми харесва. Ти си моята любовница! На теб харесва ли ти това, каритиа? Сигурно ще си доволна, когато го съобщя на майка си, когато те представя на приятелите си, които ще празнуват с нас довечера на яхтата. Нека да помисля какво ще им кажа. Запознайте се, това е Ейприл, тя е англичанка и ми е любовница. Добре ли звучи?

— Н-н-не зная… — Гласът й замря, без да довърши мисълта си.

Михалис зарови ръце в косата й и я целуна пламенно.

— Ето, магията ти действа и аз отново искам да се любим… Но няма време. Хеликоптерът вече е тръгнал насам. В Атина имам да свърша много работа, така че за известно време ще те оставя при майка ми. Аз сам ще ти купя роклята за довечера, ще лиша Марика от това удоволствие, защото те искам само за себе си. А сега си изяж бързо закуската!

Когато Михалис излезе, Ейприл се почувства прекалено объркана и развълнувана, за да започне да се храни. Искаше той да е при нея и нищо друго не я интересуваше. Каквото и да кажеше, тя щеше безпрекословно да му се подчини, защото безумно го обичаше.

В Атина ги очакваха три секретарки и неколцина важни господа. Всички искаха да говорят с Михалис и въпреки нежеланието си, той се видя принуден да прегледа и подпише огромен куп документи и поръчки и да уреди някои неотложни срещи. Бизнесът го следваше неотлъчно навсякъде и Ейприл се почувства като външен човек, сякаш беше провинциалистка, попаднала в чуждия за нея свят на деловите хора.

Когато се качиха в колата, тя изпита странното усещане, че Михалис отново се е превърнал в човека, когото срещна на летището — мрачен, силен, могъщ. Ейприл се разтревожи. Трудно й беше да повярва, че този същият човек е бил така нежен с нея предната нощ, че е успял да разпали такава страст у нея…

— Не се притеснявай — внезапно каза Михалис и я погледна усмихнат. — Ти няма да имаш толкова работа. Нали се разбрахме, че ще ми бъдеш любовница. Така че ще трябва да се погрижа да живееш в лукс.

Това обаче никак не зарадва Ейприл, напротив — лицето й пламна от смущение.

— Михалис…

— Замълчи, каритиа — меко я прекъсна той. — Ти си моя! Няма от какво да се боиш. Довечера на яхтата ми няма да има по-красива жена от теб.

И всички ще знаят, че му е любовница и ще й завиждат, и тайно ще я презират…

Ейприл прехапа устни и не каза нищо. Сърцето й заби тревожно, когато разпозна тихия богаташки квартал, в който преди време беше прекарала един кошмарен ден.

Скоро Михалис спря пред къщата, служила някога за затвор на Ейприл, и каза тихо:

— Почакай тук. Трябва да съобщя нещо на дамата, която е в къщата. Тя никак не го очаква, така че ще й трябва известно време, докато се съвземе от изненадата. Във всеки случай няма да се бавя и веднага след това тръгваме по магазините.

Михалис слезе от колата и пресече улицата, а Ейприл се замисли. Тук живееше любовницата му, нали сам го беше признал. Сега щеше да й каже, че си е намерил друга. Сигурно не след дълго щеше да постъпи така и с Ейприл — като му омръзне, ще я изпрати обратно в Англия и толкова.

Тя си взе чантата и слезе от колата. Обзе я паника. Какво ли щеше да й се случи след някоя и друга година? А може би дори само след месеци или седмици! Тя се озърна като животно, попаднало в капан, и когато видя, че по улицата се приближава такси, вдигна ръка и го спря.

— Към летището! — почти извика Ейприл, притеснявайки се, че шофьорът може би не говори английски. Той обаче я разбра и се пресегна да отвори вратата.

Ейприл се отпусна на седалката и се сети, че багажът й е останал в колата на Михалис. Тук оставаше и щастието й. Може би никога нямаше да превъзмогне тази загуба, но пък и не би могла да си представи да живее всеки ден в непрекъснат страх да не я изоставят като онази жена в къщата. Тя имаше достойнство. А ако останеше с Михалис, след време щеше да й остане единствено едно разбито сърце.

Десета глава

Ейприл беше сигурна, че Михалис незабавно ще я последва, за да я върне. Вероятността да успее да се качи на някой самолет за Англия, преди той да я е настигнал, беше наистина минимална, но все пак си струваше да опита. Докато се промъкваше през тълпата на летището, Ейприл се опита да си даде кураж — може би Михалис нямаше да се досети, че е тръгнала към летището, нали багажът й беше останал в колата му?

Тя застана пред гишето и подаде билета си за връщане. Той не беше с фиксирана дата или час, така че можеше да го използва, когато пожелае.

— Бих искала да пътувам за Лондон с първия възможен полет — изрече задъхана Ейприл.

— Сега, веднага? Боя се, че няма да е възможно, госпожице.

— Случаят е спешен!

Служителката забеляза отчаяния израз на лицето на Ейприл и разбра, че наистина се налага да й помогне. Направи някаква справка в компютъра и вдигна глава:

— След малко излита самолет за Лондон и на него се е освободило едно място, но не знам дали ви устройва.

— Да, да, разбира се, нямам претенции! — Ейприл беше съгласна да седи и в нечий скут, ако се наложи, само и само да се качи на борда.

— В салона за пушачи е — предупреди я служителката. — Около вас сигурно много ще пушат.

— Няма значение! Дайте ми това място.

Ейприл приключи бързо с всички формалности и успя да се качи на борда в последния момент. Веднага след нея затвориха вратата на самолета, но тя се успокои, едва когато машината излезе на пистата за излитане. А когато колелата се отлепиха от земята, Ейприл се отпусна на седалката и тайно си поплака — не можеше да понесе мисълта, че я очаква бъдеше без Михалис. Тя така и не можа да види как, докато самолетът набираше височина, един мерцедес се носеше с бясна скорост към летището. Колкото и бързо да караше Михалис, той закъсня и когато стигна летището и слезе от колата, не му оставаше друго освен да проследи с поглед самолета, който се издигаше все по-високо и по-високо.

— Хайде, върви да я потърсиш! — нетърпеливо го подкани Марика и го задърпа за ръкава.

— Да, ще отида, но е твърде късно. Тя вече лети. Нека да погледам поне самолета й.

— Откъде знаеш, че този самолет е за Лондон? И защо мислиш, че е успяла да се качи?

— Знам — тихо отвърна Михалис и се усмихна на себе си. — А знам и защо го е направила…

Ейприл огледа недоволно апартамента си. Някога й беше харесвал, гордееше се с подобренията, които сама беше направила, но сега й изглеждаше неуютен и мрачен. Всъщност тя не бе стъпвала в него, откакто се беше върнала в Англия преди три седмици. През това време живя при майка си. От новите си роднини беше очаквала проблеми и обиди, но вместо това получи много топлота и обич.

Бяха я посрещнали с възторжени похвали.

— Ейприл, ти си страхотна! — не можеше да й се нарадва Едуин Бъртън, когато тя пристигна вкъщи. — Майка ти действително може да се гордее с теб. Всички ние се гордеем с теб. Нямаш представа колко приятно се изненадахме, когато видяхме какво си направила за нас!

Ейприл просто не можеше да намери думи за отговор. Ако им разкажеше всичките си преживявания в Гърция, едва ли щяха да се гордеят с нея. А сигурно щяха да споделят и с Гейл рано или късно, така че реши да не им казва нищо.

Когато самата Гейл се появи, тя се усмихна стеснително и рече:

— Благодаря ти за стаята. Сигурно ти е струвала много усилия и пари. Но е станала наистина прекрасна, Ейприл. Благодаря ти! Искам и да се извиня за това, че се държах отвратително с теб. Моля те, прости ми и остани да живееш с нас, никога не съм имала сестра.

Впоследствие двете станаха много добри приятелки и почти всеки ден на връщане от училище Гейл намираше повод да се отбие в апартамента на новата си по-голяма сестра. Това поне беше някаква утеха за Ейприл — бе направила някого щастлив.

Но така се развиха нещата по-късно, а междувременно въпросите им как е прекарала в Гърция ставаха все по-чести и Ейприл все по-трудно ги отклоняваше. Накрая, една вечер, тя не издържа. Избухна в сълзи и разказа всичките си преживелици.

Противно на очакванията й, упреци не последваха. Майка й я прегърна, а Едуин се разгневи не на шега. Така и не разбраха защо е избягала. Тя скри единствено, че двамата с Михалис са станали любовници, макар и само за кратко време. Реши да запази тази тайна за себе си.

Дните по това време на годината бяха дълги, слънчеви и топли, но за Ейприл те бяха едни от най-тягостните в живота й. Почти беше приключила с последния си ангажимент, а нямаше изгледи да получи нови поръчки. Парите й бяха на привършване и трябваше да вземе някакви мерки. Първо щеше да продаде колата си, после можеше да се наложи да се откаже и от апартамента си…

Един ден тя тъкмо привършваше обяда си и безнадеждно вперила невиждащ поглед в стената, когато на входа се позвъни. Ейприл помисли, че Гейл е дошла както обикновено, и скочи да отвори, но на вратата я очакваше изненада — пред нея стоеше добре облечен, явно състоятелен мъж на средна възраст, с приятна външност. Във вида му обаче имаше нещо подозрително и Ейприл се приготви да захлопне вратата под носа му и при най-малката опасност.

— Госпожица Стюарт? Госпожица Ейприл Стюарт, дизайнерката по вътрешното обзавеждане?

— Да — объркано отвърна тя и непознатият се усмихна.

— Чудесно! Надявам се следобед да сте свободна? Името ми е Уилис и съм търговски посредник в сделки с жилища. Имаме една поръчка за вас. Сделката ще бъде много изгодна за вас, сама ще се убедите.

— Такива неща могат да се уредят и по телефона.

— Но този случай не търпи отлагане — усмихна се отново господинът. — Така че ви моля да дойдете с мен, за да ви покажа къщата.

Трябваше бързо да се вземе решение. Този човек определено не й вдъхваше доверие, но пък от друга страна не можеше да се откаже от сделката.

— Обикновено ме търсят жени, искам да кажа… домакини — вметна Ейприл.

— В нашия случай цялото семейство е извън страната и искат къщата да бъде готова, преди да са се върнали. Ще имате пълна свобода на действие и неограничени средства.

Ейприл замислено прехапа устни. Защо Гейл се бавеше? Не й се искаше да отива където и да било, без да се обади на някого — беше й минало времето за приключения. Но пък предложението наистина беше примамливо.

— Добре — съгласи се Ейприл малко неуверено. — Ще дойда, но само ако не е далеч.

— На няколко километра е оттук. Колата ми е отвън.

— Ще дойда с моята кола — заяви Ейприл. — Изчакайте ме отвън. След малко ще се приготвя и идвам.

Когато Ейприл излезе, господинът се качи в колата си, червено порше, което, въпреки че не му подхождаше, все пак беше признак на благосъстояние.

— Ще карам след вас — каза Ейприл не особено ведро. — Фордът ми е в доста окаяно състояние, така че гледайте да не карате много бързо.

Скоро двете коли излязоха от града. Цялата тази работа беше някак съмнителна и когато свиха по някакво тясно шосе, Ейприл вдигна всички прозорци и заключи вратите. Колата й можеше да е стара, но все пак трудно щяха да я измъкнат от нея.

Продължиха да карат по шосето доста дълго и тъкмо когато Ейприл се замисли дали да не обърне и да се върне на главния път, колата пред нея свърна по някаква странична алея, оградена с висок жив плет. Мястото изглеждаше съвсем уединено и Ейприл стана още по-предпазлива.

Алеята ги отведе до неголяма бяла къща от осемнадесети век. Поршето стигна до края на алеята и обърна. Ейприл обаче натисна спирачките и се вгледа в къщата. Май щеше да е по-добре да зареже тази работа. Тук можеше да вика, колкото си иска и пак никой нямаше да я чуе. Не се чуваше дори шумът от колите по главния път. По поляната си играеха катерички, които сякаш бяха забравили страха си от хората. Независимо от чудесната архитектура на постройката и следите от минал блясък, по всичко личеше, че имението е запустяло.

Ейприл си остана в колата и изчака господин Уилис да се приближи. Той цял сияеше, сякаш беше постигнал някаква своя тайна цел. Това само засили подозренията на Ейприл.

— Позволете да ви разведа из къщата — рече той приветливо и се наведе, за да погледне Ейприл през прозореца на колата.

— Сама ще разгледам къщата, господин Уилис, когато вие си отидете оттук — отвърна тя, след като свали стъклото на вратата, колкото да могат да се чуват думите й отвън.

— Нима си мислите, че… — започна той обидено, но Ейприл не го остави да довърши.

— Ако вие не си отидете, ще си отида аз.

— Предполагам, че имате своите основания да бъдете предпазлива, макар и в момента това да не е необходимо. Щом искате, ще ви оставя сама. Сигурна ли сте, че можете да намерите обратния път?

— Напълно съм сигурна — увери го Ейприл и пое връзката с ключовете, която той й подаде. Както и да я възприемаше, това си бе негов проблем.

Скоро поршето се изгуби зад завоя, но за всеки случай Ейприл изчака още няколко минути, преди да слезе от колата. След това дълго се ослушва и едва когато се убеди, че нищо не я заплашва, тръгна към къщата.

Влезе вътре и грижливо заключи вратата след себе си. Изведнъж си спомни колко сигурна се беше чувствала с Михалис в Гърция след изясняване на отношенията им, а сега… Сега сама трябваше да поема всички рискове. Онзи можеше да се върне, затова Ейприл продължи да бъде нащрек. И все пак, ако сделката се окажеше почтена, би било глупаво да се откаже поради малодушие.

Ейприл се огледа наоколо и това, което видя, доста я изненада. Къщата изобщо не изглеждаше толкова занемарена, както й се бе сторило от пръв поглед. Влезе в една от стаите, която се оказа гостната, и опитното й око веднага оцени по достойнство мебелировката. Всъщност дом като този изобщо не се нуждаеше от ново обзавеждане и Ейприл не би променила нищо, освен ако изрично не получеше други указания.

Това май не бе никаква сделка. Страхът й прерасна в паника. Не само защото споменът за Михалис я разстрои, а защото тя наистина усети, че има нещо нередно. Трябваше да се махне оттук възможно най-скоро!

Ейприл се обърна да си ходи, но съгледа нещо, което я накара да се вцепени. До стената стояха куфарът и двете й пътни чанти. За последен път ги беше видяла в Гърция, в колата на Михалис. Тя пребледня и се подпря на близкото канапе. Някой беше донесъл багажа й и тя не смееше и да си помисли кой би могъл да бъде той.

В този миг в стаята влезе Михалис и се приближи към нея.

— Твърде небрежно се отнасяш към вещите си, скъпа. Мисля, че за в бъдеще най-добре ще е аз да се грижа за всичко, което ти принадлежи.

Ейприл онемя. Сърцето й заби като лудо, а ясните й сиви очи се разтвориха широко, не вярвайки на това, което виждат. Михалис отиде до бюфета, наля си нещо за пиене и седна на огромното кресло до камината.

— Най-накрая успя да ми избягаш — едва чуто промълви той и Ейприл почти припадна в канапето от страх и изненада.

— Какво… правиш тук? — попита тя, неспособна да откъсне поглед от очите му.

— Тази старинна къща неотдавна стана моя собственост. Харесва ми, защото е съхранила духа на минали епохи, а и защото е много близо до твоя дом.

— Но ти не би могъл да знаеш къде живея!

— Научих адреса от моята майка, нали тя ти изпрати поканата да ни гостуваш. Известно ми е също така, че и семейството ти живее недалеч. Нещо друго да те интересува?

— Този човек… господин Уилис… Той сигурно работи за теб и всичко това със сделката беше инсценировка?

— Да, така е. Но все трябваше да те примамя някак. Наблюдавах действията ти от прозореца и забелязах, че си станала много предпазлива. Това е похвално.

— Защо пак скалъпваш лъжи?

— За мен е важно, че успях да те накарам да дойдеш — самодоволно се усмихна Михалис.

— Напразно си губиш времето! — гневно отвърна тя и стана от канапето. — Благодаря ти, че си ми донесъл багажа, но сега, ако нямаш нищо против, смятам да си тръгвам.

Когато Ейприл се насочи към вратата, Михалис скочи от креслото и я задържа за ръката. Това още повече я вбеси, но тя все пак се спря. Толкова й се искаше да се обърне, да го погледне в очите и да му разкаже колко много й е липсвал, как непрекъснато е мислила за него… Но той си беше все същият — решен на всичко, само и само да я направи своя любовница.

— Имам нещо против! Дойдох за теб, Ейприл. Искам да се върнеш с мен в Гърция.

— Докато си намериш друга любовница, така ли? Докато ти омръзна като онази жена в Атина? Да не мислиш, че доброволно ще се съглася отново да бъда нечия пленница?

— Надявам се да се съгласиш — тихо каза Михалис и я обърна към себе си. — Надявам се да останеш в плен завинаги.

— Но онази жена… Не мога…

— Онази жена беше майка ми. Къщата наистина е моя, но всъщност през по-голяма част от времето в нея живее майка ми.

Ейприл не можеше да повярва. Искаше й се това да е истина, но такива прекрасни неща никога не се случваха, не и на нея. Тя застина, с насълзени очи, вперени в него. Не знаеше как да постъпи, нито какво да каже.

— Защо избяга, каритиа? — глухо попита Михалис и Ейприл се извърна, за да скрие сълзите си.

— Защото ми спомена за онази жена в къщата и аз си помислих, че… А и щеше да ме представяш като своя любовница. Не бих могла да го понеса.

— Но, Ейприл, нали знаеше какво изпитвам към теб?

— Да, но увлечението ти едва ли щеше да продължи дълго. А хората щяха да си помислят, че… ламтя за парите ти, че съм поредната авантюристка, тръгнала на лов за богати мъже.

— Но какво значение има за теб мнението на хората?

— За мен беше важно да запазя достойнството си и реших, че най-добре ще е да замина. — Ейприл наведе глава и по лицето й се застичаха сълзи.

— Така си и знаех! Но защо не ми каза, че ме обичаш истински и не можеш да ми бъдеш любовница, а богатството ми всъщност не те интересува? И ти си максималистка като мен — или всичко, или нищо. Знаеш ли, няма да ми повярваш, но се зарадвах, когато видях самолетът ти да излита. Възхищавах ти се… — Той я прегърна и се усмихна щастливо. — Ако можеш само да си представиш колко много ми липсваше.

— И аз тъгувах за теб. Чувствам се ужасно, когато си далеч от мен, но не мога… — Гласът й затрепери и замря.

— Тогава исках да те изненадам — обясни й той и избърса сълзите й. — Влязох в къщата, за да съобщя на майка си, че ще има две причини да празнуваме тази нощ, че и аз съм се сгодил. Но когато излязохме, ти беше изчезнала. Случайни минувачи ми казаха, че са те видели да вземаш такси и да заминаваш нанякъде. Веднага разбрах, че си ме напуснала, но се досещах за причината.

Ейприл го гледаше слисана и се мъчеше да осъзнае думите му.

— Кажи ми го по-просто — помоли тя и го погали по лицето. — Не съм сигурна, че те разбирам!

— Искам да се оженя за теб, каритиа — прошепна Михалис. — Дойдох да те взема и да те отведа в моя дом, в Гърция.

Сълзите й рукнаха неудържимо и Михалис я притисна към себе си, за да ги пресуши с целувките си.

— Ако знаеш как съм очаквал този момент — мълвеше той, — как съм мечтал за това! Кажи да, каритиа!

— Чувала съм те често да ми повтаряш тази последната дума. Особено онази нощ на острова, когато…

— Когато стана моя — довърши Михалис вместо нея. — Тя означава „любима“. Ще се омъжиш ли за мен, любима? Аз също те обичам, толкова много те обичам!

— О, да, да! — Ейприл обви ръце около врата му, а той я вдигна на ръце и каза с обичайния си арогантен тон:

— А сега, в леглото!

— Но сега е едва два часа следобед — опита се тя да възрази, но Михалис не приемаше никакви възражения.

— Ще спусна завесите, ако светлината те притеснява. Толкова време не си била в обятията ми! Искам те сега, веднага! За довечера ще видим…

— Не си мисли, че ще ти позволя да раздаваш заповеди — предупреди го шеговито Ейприл.

— И през ум няма да ми мине такова нещо, особено ако правиш всичко, каквото поискам от теб — пошегува се Михалис. — Да не превръщаме любовта в битка, скъпа!

Ейприл се изчерви леко, затвори очи и се притисна към него. Тя не можеше да си представи любовта им да се превърне в битка. Тя беше магия, чието действие влизаше в сила, винаги щом са заедно.

Когато след малко вече лежаха, вплели пръсти, Михалис я погледна с премрежени от страст очи, видя трепетното й очакване и прошепна:

— Обичам те, любима! Обичам те и отново искам да почувствам огъня и мрака, осеян с хилядите звезди, отново искам да се потопя в чудото, което само ти можеш да ми дадеш. Много ли искам от теб, любима моя?

Ейприл не отговори. Само мълвеше името му, готова да се понесат в прекрасния чувствен свят, да потънат в тъмната бездна от меко кадифе и да забравят за всичко останало.

По-късно, докато лежеше изтощена в обятията му, Михалис я попита:

— Имаш ли все още проблеми е доведената си сестра?

— Не. Сега тя е щастлива, а щастливите хора не създават проблеми. Чувствам я съвсем като родна сестра.

— Скоро ще си имаш още една. Всеки божи ден Марика ме подканяше да дойда да те взема. Напоследък е станала необичайно мълчалива, тъгува за теб.

— Да, много време мина откакто се разделихме. Защо не дойде по-рано?

— Бях много зает. А и исках да ти дам време да размислиш и да решиш дали наистина ме обичаш.

— Разбира се, че те обичам, и ти много добре го знаеш! — отвърна разпалено Ейприл и Михалис се усмихна.

— Сигурен бях още тогава, преди да се разделим, но все пак таях известни опасения…

— Ти и опасения?! И от какво си се страхувал?

— Страхувам се да не те загубя — усмихна се Михалис и я целуна, а Ейприл го погледна сериозно и се замисли.

— За какво мислиш, любима? Видя ли те такава, обикновено трябва да се приготвя за поредното изпитание.

— Спомних си колко много те мразех в началото.

— И аз не бях във възторг от теб — призна Михалис. — Не бях очаквал да си такава. Очаквах да видя някоя ослепителна нахална красавица, а вместо това срещнах едно прекрасно момиче, с необикновени очи. Разумът ми подсказваше, че трябва да вярвам на Петрос, но сърцето ми не искаше да повярва. И изведнъж, за мой огромен ужас, открих, че аз самият те желая. Колкото повече време минаваше, толкова по-силни ставаха чувствата ми към теб. Ти беше смела, решителна, пряма… — Михалис се усмихна на себе си и я прегърна силно. — Ти беше и постоянен източник на емоции за мен, ти направи живота ми щастлив.

— Аз обаче не можах да се примиря, че ти винаги се оказваше по-силният — оплака се Ейприл.

— Не можех да си позволя да бъде другояче. Не смеех да те изпусна от погледа си. Знаеш ли, че нощем не можех да спя от страх да не вземеш да направиш някоя глупост и да се нараниш? Като си помисля какво можеше да се случи тогава на скалата, ако само малко бях закъснял…

— О, не ми припомняй! — потръпна Ейприл.

— Трябва да ми обещаеш обаче, че за в бъдеще никога няма да рискуваш така необмислено, каквото и да се случи! Днес се изненадах много, когато видях колко предпазлива си станала. За момент дори си помислих, че Уилис ми е довел някоя друга жена.

— Той трябва да ме е сметнал за луда — въздъхна Ейприл. — Всъщност изобщо не бих и дошла, ако не ме притискаше нуждата. Нямам нови поръчки, дори бях решила да продам колата си, макар никак да не ми се искаше да го правя.

— О, по-добре я продай. Видях я в какво състояние е — направо е опасно да е в движение. Във всеки случай вече няма да се налага да работиш. Аз ще се грижа за теб и навсякъде ще ме придружаваш…

Ейприл въздъхна и отпусна глава на гърдите му.

— Ще трябва да поговоря с майка си предварително. Няма много да ти се зарадва. Тя никак не одобрява брутални действия, като отвличанията, например.

— Знам. Вече се видях с нея.

Ейприл се надигна и го погледна невярващо.

— Не може да бъде!

— Налагаше се. Трябваше да уредя въпроса с годежа ни. Това че ти си англичанка не значи, че аз ще престана да бъда грък. Доста време ми отне да успокоя съпруга на майка ти — продължи Михалис след кратка пауза. — Той май си мисли, че не съм достоен за теб. Не беше лесно, но все пак успях да ги убедя да се съгласят да се оженим в Гърция.

— Ти май пак се опитваш да се разпореждаш с мен! — Честолюбието й отново беше засегнато и в очите й просветнаха гневни пламъчета. — Няма да се подчинявам на никакви твои решения, ако не са били предварително обсъдени!

— Да не би да очакваш, че аз ще отстъпвам всеки път, първо трябва дълго да ме убеждаваш… — Михалис отново я прегърна и я привлече към себе си. — Целият ми живот е планиран, ти вече си част от него, така че се налага да се съобразяваш с плановете ми. Ще имаме три деца, като първото ще бъде син.

— Да, искаш наследник…

— Не, искам знак за собственост — поправи я той, докато целуваше устните й. — Ти ще бъдеш моята жена, която ще носи моя пръстен и моето дете. За малкото време, през което бяхме заедно, имах достатъчно поводи да бъда ревнив. Отсега нататък само някой да се осмели да те погледне… — Михалис не довърши заплахата си, устните му се впиха в нейните и Ейприл отново усети тежестта на тялото му върху себе си. Тя не възропта срещу тази проява на „потисничество“, но на лицето й се появи странна усмивка и това предизвика подозренията на Михалис.

— Пак кроиш нещо, нали?

— Да — призна тя. — Чудех се колко ли време ще ми е необходимо да те променя, да те превърна в кротък и послушен съпруг…

— Такъв съпруг ли искаш? — присви очи Михалис и я изгледа така пламенно, че тя само безпомощно поклати глава. Харесваше й такъв, какъвто беше, и нямаше никакво намерение да се опитва да го променя.

— Обичам те! — прошепна той. — Позволи ми да се грижа за теб, да те закрилям и да те обожавам. Не си ли съгласна?

Ейприл не му отговори — беше прекалено заета да обсипва лицето му с целувки.

Михалис не дочака отговора й. Само я притисна в обятията си и устните му жадно потърсиха нейните…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.